100 ŠIME LJUBIĆ 
još manje iskopavalo po ovoj okolici, a što puk u kopanju nalazi, 
to sve, kad njemu nesluži, u svomu neznanju porazbiva. Vidu se 
i sada kolotečine starih putova, koje ću nastojat da bolje potražim 
i bilježim. Stare grebine sve su pokrivene strašnim mašetima, a 
takove su sve u ovom grobištu sv. Petra i okolo njega, pa i drugda. 
Njeki su po štogod otesani i udilani, a njeki nimalo. Tako njeki 
imadu na sebi udilani polumjesec, a njeki križ, a drugi nenose na 
sebi biljega ni zlamena kakva; a na jednomu je dvostruki križ na 
grčku. Jedan izmedju ostalih dosada nerazbivenih (čudo bo ih svjet 
porazbiao i raznasao) ima dugljine noguh bečkih sedam i unaca 
sedam, širine četiri noge i tri unce a debljine nogu i po. Po nje- 
kim mašetim u ovom grobištu hrastovi se hrekovi pružili i dielom 
pokrili, a hrastovom biti će po koju stotinu godina. I po tom 
se vidi da je ovo grobište od stare davnine. Priča se pako u 
puku da je ovo grobište najstarije; takodjer i od crkve. Pod 
onim mašetim ja mislim da neće samo ležati stare kosti i lubanje. 
Tu mora biti i povjestničke uspomene bilo u oružju bilo u čem 
drugo. 
Stogodišnji Luka J elavić-Sako, umrao od 101 godine na 4. rujna 
1869., kazivao mi je, da u staro vrieme bila je ovdi crkva posve- 
ćena B. D. Mariji, a posli njezma razorenja od divljih turaka da 
je puk sagradio tu malu crkvu i posvetio sv. Petru, a to je, go- 
vorio, ćak davno bilo kako sam čuo kazati od starijih. A puk opet 
pripovieda, da u vrieme navale turske bilo je zakopano iz pod jed- 
nog kuka veliko zvono i u njemu posudje crkovno. Stari Luka 
izgledao da će još živiti, buduć godine 1868. svojom rukom orao, 
a ja vidio u proljeće 1869. gdjeno radi oko mladih bajam& u oboru 
prid kućom. Njegova me je smrt iznenadila, i s toga nijesam mo- 
gao da zadovoljim želji da sakupim sve pridaje, za koje on znao. 
Svakako što mi je on kazao o crkvi, to je jur potvrdjeno od Bra- 
nimirova spomenika, što sam ga ja iznašao, a evo kako. 
Ova je župnička crkva bila po sve uzka i nizoka, a nazad dva- 
deset godina budalasto produljena, pa i tako nedovoljna za broj 
puka, mračna, vlažna i neugodna izgleda. U proljeće 1869. s milog 
primorja Kastelanskog bio sam pribačen u ovu župu. Odmah prvi 
dan, 20. ožujka, rekao puku, da je svakako potrebito raširiti crkvu, 
da ću nastojati tu moga prišastja spomenu ostaviti. Crkva ubožna, 
puk siromašan, a od vlade jedva izbili pomoć hiljadu fiorina. Na 
početak lanjskog ljeta sam se krov sorio i tavan, a zidovi ukazali 
svoju srušivost. Prva mi osnova već nevalja, gotova nema ništa ni 
