HI. 
RAZPRAVA PRAVOGA ČLANA DRA. FRANJE RAČKOGA. 
Citao u sjednici filologičko-historičkoga razreda dne 13. prosinca 1873. 
Godine 1871. mjeseca kolovoza, kano što je ovomu učenomu 
sboru poznato iz javnih listova (,Nar. lista“ br. 16. od 23. rujna 
1871 i ,Nazionala“ br. 92 od 18 stud. 18172.) i čitanja štovanoga 
akademika g. Šime Ljubića, nadjen bi u gornjem Muću u Dalma- 
ciji pod župnom crkvom sv. Petra u dubljini jednoga hvata kamen 
s nadpisom, koj je sada svojinom našega narodnoga zemaljskoga 
muzeja. 
Taj nadpis kušao je pročitati najprije sam mučki župnik, g. Mijo 
Jerko Granić; ali njegovo se čitanje, kano što je naš drug doka- 
zao, ne može nikako usvojiti. Prem čitanje g. Ljubića mnogo je 
sretnije; ali ni ono nije točno, pače ne tumači vjerno ni smisla 
onoga nadpisa, kano što imade ovo moje razglabanje dokazati. 
Nadpis podieljen je u dva ne jednaka redka. Pismo je tako dobro 
sačuvano, da se svako pisme može jasno razabrati. S te strane 
ne ima mjesta nikakovu nagadjanju. Pismo je kapitalno, kano što 
se od njekada upotrebljavalo na kamenih nadpisih.  Capitala je 
rimska, ali preobražena pod uplivom karolinžke majuscule i načina 
njezina pisanja. Ovaj se upliv opaža u tom, što su na njekih pis- 
menih potezi oštriji, što se njeka pismena vežu ili prislanjaju na 
druga i što se njeka u obsegu drugih pišu u manjem obliku. Dva 
su znaka za kratice: jedan kano položita crta i taj dolazi u prvom 
redku čest puta; drugi zavijen, i taj dolazi samo jedan put u dru- 
gom redku. Onaj prvi znak dolazi pet puta nad pismeni, samo 
jedan put na dolnjoj česti pismena. Od pravopisnih znamenaka do- 
lazi samo  piknja zaoštrena na klin, i to jednostavna u prvom 
redku tri u drugom četiri puta, podvostručena u drugom redku jedan 
put, a potrostručena na kraju prvoga redka.  Piknja poslije prve 
rieči u prvom redku služi za razstavljanje nje od sliedećih; ova se 
