122 M. SEKULIČ, 
ljenjem u svemir: kada bi to bilo, morala bi se toplina ipak nigdje 
u svemiru očitovati. Buduć da toga nigdje neopažavamo, sluti Ran- 
kine da toplina reflektira od kraja bezkrajnoga svemira prama 
njegovu sriedištu, gdje opet aktivnom postane. Ovo je tumačenje 
doduše nedokučivo, a netreba nam se ovako daleko zalićati, jer 
kako vidosmo može se stvar naravnim putem dokazati, buduć da 
se dynamička energija sama od sebe u lučbenu pretvoriti može, 
dapače ako nema vanjskoga upliva, i mora. Lučbena energija nije 
daklen ništa drugo, nego njeko skladište sila, koje se vanj- 
skim uplivom probuditi mogu, da svojim radom ožive svemir. Ko- 
liko se tih sila u malom prostoru skladiti može, jedva da pojam 
imamo. Sjetimo se na lučbenu energiju, koja je skupljena ili zata- 
jena u jednom naboju dynamita ili drugih praskavica; jedna jedin- 
cata iskra kadra je probuditi onu muklu silu, koja je tako jaka da 
strašne učinke očituje. Sunce probudi svojim uplivom na zemlji ni- 
hanje čestica, ili poremeti ravnotežje medju slobodnima osima ze- 
maljskih čestica, usljed toga postane ono kuckanje, koje osjećamo 
kano svjetlo, toplinu, munjinu i magnetizam; kako sunce zadje, ne- 
stane vanjskoga uzroka, a čestice se povraćaju u ravnotežje a osi 
zauzimlje normalni položaj. Sada ćemo progovoriti nešto o munjini 
i magnetizmu, buduć da ih gore napomenusmo, da vidimo, jesu hi 
ove ergalije istom zakonu podmetnute ili može biti iznimku čine. 
Coulomb je dokazao, da se munjevna sila sama od sebe umanjava, 
pa makar zapriečili svako vanjsko širenje, a taj gubitak iznosi 
svaki čas 1; prvotnoga upliva. Ovaj gubitak munjevne sile nemo- 
žemo drugačije protumačiti, nego kada rečemo, da se čestice povra- 
čaju same od sebe _ u mirni stalni odnočaj. Ovaj je pojav sličan 
onom, koga gore za svjetlo navedesmo. Magnetizam isto pokazuje, 
samo što bi mogli prispodobiti pojav na meku željezu, sa pojavom 
fluorescencije, jer pojav traje samo tako dugo dok i vanjski upliv 
traje. Kašnje ćemo se povratiti na ove i slične pojave, kada se 
točno upoznamo i sa naprednim gibanjem atomai. 
Iz naše teorije sliedi, da od one sile, koja je svojstvo materije, 
neprelazi ni zere u svemir, i da se od nje nikuda ni malo negubi, 
nego ona ostaje u samoj materiji od kuda je i potekla, a odovud 
sledi onaj toli puta dokazani zakon o ustrajnosti sile. Clausijo vel 
u svojih vrlo umnih razpravah: ,Die Energie der _ Welt ist kon- 
stant.“ Ljepšega potvrdjenja za moju teoriju netreba, nego je ova 
izreka glasovitoga učenjaka. Clausijo sluti samo ovu izreku, kako se iz 
njegovih djela vidi, ali on joj nemogaše ili nehtjede dati konkretnoga 
