FIZIKA ATOMA I MOLEKULA. LI 
oblika, kako ga daje naša glavna jednačba III. Vidili smo, da su u 
ovoj jednačbi samo dvie promienive oline i to vi o, a ove mogu 
samo u toliko svoju vriednost mienjati, da jedna raste na štetu 
druge, pa iz toga sliedi, da je izraz za sveukupni učinak U ne- 
promjeniv. Sto valja za jednu stvar, proiztekav iz sveo bćega svoj- 
stva svih stvarih, to valja 1 za sve stvari, te se ovo što rekosmo 
može na cielu prirodu protegnuti. 
S 9. Vjekovito stvaranje i raztvaranje u svoj prirodi nagoni atome 
i molekiile, da se od našega normalnoga odnošaja odmiču; kada 
bi prestalo stvaranje iraztvaranje, kada bi u neizmjernom prostoru 
prestao svaki život: onda bi se sva masa cieloga svemira  sbila u 
gomilu, u kojoj nebi bilo dynamičke energije. Jedna jedincata iskra 
bila bi kadra razpršati ovu masu po ncizmjernom prostoru i stvo- 
riti sve ono što sada vidimo. Akoprem ovaj slučaj nikada postati 
nemože, jer bi inače moralo nestati različitosti u naravi materije, 
a dok te nestane nemože nestati niti onih sila, koje napred gone. 
Vjekovito stvaranje i raztvaranje poteklo iz različite naravi različite 
materije povraća svoje djelovanje samo u sebe, tako da opet stva- 
ranje i raztvaranje postaje. Iz ovoga razmatranja vidimo, da naš 
normalni odnošaj nemože onako strogo stati, kako ga na početku 
ustanovismo, nego reći možemo, da je nakana u prirod+ stvoriti ga; 
ali baš to tio mu je nevolja što sam sebe ukida. Akoprem dakle 
onaj odnočaj nestoji onako, ipak ga mozemo uzeti za izhodište, 
daljemu iztraživanju, isto onako, kako god Kepplerovi jednostavni 
zakoni o kretanju planeta samo za izhodište služe, jer znamo da 
nijedan planet neodgovara strogo matematičkom zahtjevu Kepple- 
rovih zakona, i to usljed mutnje, koja postaje uplivom drugih ne- 
besnica. Samo ovakovimi jednostavnimi zakoni kadri smo razmrsiti 
veoma zamršene odnošaje prirodnih pojava. 
S 10. Sada nam je označiti put gibajuće se čestice u smislu sile, 
ali pod uvjetom, da je daljina dvijuh čestica prama njihovoj veli- 
čini veoma malena. Tim uvjetom pridržavši zakon sveobće atrakcije, 
možemo sve višje potencije ove daljine zanemariti, pa reći, da sile 
koje na čestice udaraju u jednostavnom razmjeru sa odmakom od 
ravnotežja stoje. Recimo najprvo zaradi jednostavnosti, da točka 
zajedničke privlake nepomično stoji, ili barem da svoj odnošaj pram 
gibajućim se česticami u toliko nemienja, da nebi mogao kakav 
drugi zakon zavladati. Ovi uvjeti neka samo za sad stoje, kašnje 
2 
