10 B. ŠULEK, 
janstva, dok se je na vidjelo iznielo ovo posve jednostavno načelo ! 
Pravo piše Liebig: 
pjede naturwissenschaftliche_ Arbeit, welche  cinigermassen den 
Stempel der Vollendung an sich trigt, liisst sich im Resultat in 
wenigen Worten wiedergeben. Allein diese wenigen Worte sind 
unvergingliche Thatsachen, zu deren Aufsuchung zahllose Versuche 
und Fragen erforderlich waren: die Arbeiten selbst, die miihsamen 
Versuche und verwickelten Apparate fallen der Vergessenheit an- 
heim, sobald nur die Wahrheit ermittelt ist“. 
Sve je to Liebig uložio u tu zadaću, te ju je napokon sretno 
riešio. Prije njega jedva se je naziralo, šta biva, da može trava 
rasti, kako postaju oni ustrojni slučci, štono jih nalazimo u bilju. 
Da se ovo razabere, treba ponajprije znati, odkuda vadi trava 
ona počela, iz kojih stvara svoje ustrojne udove. Bilje se sastoji 
ponajviše iz ugljika, kisika, vodika i dušika; tu se dakle nameće prvo 
pitanje: odkuda je taj ugljik i vodik, štono gaima u svakoj ustroj- 
štini? Odkuda dobiva bilje onaj dušik, što ga ima u bjelančastih tva- 
rih (eiweissartige Stoffe), koje su po svem bilinstvu razprostranjene ? 
Ugljik je glavna sastavina stabla, kao što svatko znade, tko je 
kakvo drvo zapalio i pošto je nestalo plamena (polazećeg od vo- 
dika) ugarak ugasio. Prije Liebiga se je obćenito vjerovalo, da 
bilje vadi potrebiti ugljik iz zemlje, po imenu iz crnice iliti prsti 
(Humus). Ova je crna tvar postala iz truhlih iliti sprhlih osta- 
nakah bilja. Buduć je prst po gotovu onako sastavljena, kao što i 
drveno vlakno, iz kojega se sastoji veći diel bilja: to se je učinilo 
posve naravno, da trava rastuć dobiva potrebiti ugljik od crnice, 1 
zato se je vjerovalo, da je crnica pravi i jedini uzrok plodnosti. 
Kako je bio Liebig oštrouman, brzo se dosjeti, da to nemože 
biti. On je vidio, da se travam na livadi, drveću u šumi svejednako 
uzimlje ugljik (koseć travu i sjekuć drva), i premda jim ga nitko 
nepovraća, opet rastu te trave i drveta svake godine, ugljik jim se 
sve to više umnožava, i zemlja, u kojoj stoje, postaje bogatija er- 
nicom, to jest ugljikom. Dapače znamo, da se u zemlji, u kojoj 
neima nikakve crnice, s vremenom zameće puno prsti, kad ondje 
bilje raste i sprhne. 
Puno je o tom  Liebig razmišljao, dok mu je napokon puklo 
medju očima. Evo kako! ,Da od same prsti i u obće od zemlje, 
u kojoj bilje stoji, nedolazi onaj ugljik, što ga bilju treba (ovako 
pripovieda Liebig), o tom sam se sasvim uvjerio, kad sam oko go- 
dine 1830. u Saleburg putovao. U Berchtesgadenu ima puno ve- 
