16 B. ŠULEK, 
Al da bi trave i dušik pile samo iz zraka, a ne iz zemlje, toga 
Antiliebigovci nipošto nehtjedoše priznati i tako se pociepaše svi 
misaoni gospodari i lučbari na dvie stranke: stari su tvrdili, da 
kod gnojenja treba poglavito na to gledati, ima-li u gnoju dovoljno 
dušika, jer drugih rodnih česticah da ima uviek dosta u zemlji — 
to su bii ,Stickstoffleri“; Liebigovci pako učahu, da bilje 
srče potrebit dušik iz amonjaka, kojega ima uviek dosta u zraku, 
a gnoj treba da donosi zemlji sastavinah pepela — to_ su bili Mi- 
neralst&ffleri. 
Nije tomu ovdje mjesto, da taj znameniti znanstveni boj obširno 
opišem; nego samo u kratko napominjem, da su umni gospodari 
sve to više prianjali uz Liebiga, pošto su jih pokusi, izvedeni po 
njegovu naputku, uvjerili ob istinitosti Liebigova nauka. 
Tu istinitost je obćenito na vidjelo iznio evo ovaj dogodjaj. U 
ono vrieme počeli su dovoziti guano, te su i saksonski gospodari 
svoja polja guanom gnojili, videć, da od njega puno više buraka 
dobivaju. Nego buraku (Runkelriibe) hoće se ponajviše lužine (Kali), 
koje u guanu slabo ima. Liebig je proricao, da će jim od samoga 
guana do skora opješati polja, na kojih sade burak. Gospodari su 
se tomu izprva smijali, držeć da je glavna stvar dušik, a toga da 
imade u guanu najviše, i prve rodne godine su kao potvrdjivale 
njihovo mnienje. Dok je bilo u samoj zemlji dosta lužine, dotle je 
zemlja burakom zbilja obilato radjala; nu već za koju godinu po- 
nestade te rodnosti, i malo je postanulo vrieme, burak je imao 
samo polovicu prvašnje slasti. Sad su se gospodari sjetili Liebigove 
opomene, počeli na svoja polja navažati pepeo i druge stvari, u 
kojih ima puno lužine ili pepeljike (Potasche), i doista su do mala 
polja svoja opet popravili. Ova očevidna posljedica mineralnoga 
gnoja otvorila je napokon oči Liebigovim protivnikom, te su jedan 
za drugim progledali, tako da dan danas neima više učitelja go- 
spodarstva, koji nebi izpoviedao i učio Liebigova nauka. 
Al gospodarah imade još i dan danas, žalibože i odviše, koji za 
ovaj Liebigov nauk i neznadu, a kamo-li da postupaju po njem, 
nego pletu kotac ko što jim i otac. Gdje ima jošte puno polja, u. 
pr. kod nas, ondje se hude posljedice staroga ratarenja onako ne- 
osjećaju, kako u onih zemljah, gdje se intenzivno mora gospodariti; 
ali neka nitko nemisli, da je uman gospodar, koji nije temeljito 
proučio Liebigove knjige otom predmetu pisane, barem ono, što je 
razložio u svojih ,Chemische Briefe“, po imenu u 83—90. pismu. Tko 
