O JUSTU LIEBIGU. 17 
toga neznaje, on može biti štono kažu praktiker, al racionalan go- 
spodar lje nije. *) 
Pošto smo Liebigovim nastojanjem spoznali prirodne zakone, po 
kojih se bilje hrani, pukla je nova doba ratarstvu.  Uman ratar, 
odprije rob svoga polja, postao mu je sad pravi gospodar, jer je 
proučio rast bilja, koje hoće da izvodi. On sada znade, da trava 
na suncu razstavlja ugljevinu, što je ima u zraku, ugljik srče iz 
nje, a kisik pušta u zrak. Isto tako znade, da se bilje nehrani 
onim prostim dušikom što ga ima u zraku, nego da ga vadi iz 
amonjačkih solih, kojih ima svagdje oko njega. Napokon znade, 
da bilju svakako treba njekih rudnih česticah, n. pr. fosfanah, te 
se bez njih nebi moglo sjeme zametnuti, nit bi ovo moglo životinju 
hraniti. Sad neima viće sumnje, da se i najplodnija zemlja iztroši, 
kad se na njoj sve samo žanje i kosi, a nenadomještaju se zemlji 
sastavine biljevnoga pepela, otete joj ljetinom, kao što to na svoju 
žalost osjećaju i banatski gospodari, kojih polju ponestaje očevidno 
rodnosti, akoprem ima dosta crnice, al se ova negnoji kako valja. 
I doista, ako se na vrieme neopamete, čeka i rodni Banat sudbina 
sjeverne Afrike. 
Teorija humusa, koju su ratari od pamtivieka smatrali svojim 
evangjeljem, dokinuta je Liebigom za uvjek: on nam dokaza, da 
bilju netreba crnice za rast nego da crnica postaje od bilja. 
Ad oculos i vrlo poučno je te dokazivano na prošloj svjetskoj 
izložbi u Beču. U pavillonu austrijskoga popečiteljstva za ratarstvo 
i rudarstvo bilo je bilja odgojena u pukom piesku, u kamenom i 
drvnom ugljevju, u gmizi (Glasperlen), gdje nije bilo ni trune 
gnoja, nego samo otopljenih u vodi sastavinah pepela, da se vidi, 
kako samo ove pomažu rastu bilja, a nipošto ugljen, kao što ni 
piesak; jer kad neima onih otopinah, bilje neraste u njem. 
Čudna je to stvar, kako milijuni gledaju nješto, a nitko neopazi 
u tom ništa znamenita, dok nedodje pravi veleum, te pokaže svietu, 
što da vidi i da se divi. Prošle su tisuće godinah, pa nitko se ne- 
začudi visećoj i nišućoj se lampi, dok nenaspie_ umni Galilei i 
motreć u crkvi mahanje svjetiljke pronadje zakone nihala. Pa ko- 
liko je ljudih prošlo pokraj Berchtesgadenskih  drvetah , a nikome 
*) Bilo bi mu za dušu, kad bi tko ova pisma liepo razgovietno za naše ra- 
tare na hrvatski jezik preveo. 
RoaGJEJA S XXVI e 
