O JUSTU LIEBIGU. ID 
govorahu, da si on sa svimi stvarmi ,tika“, to jest da je sve po- 
znaje, kao da se je š njimi pobratio. 
Kao što se misli matematika sastoje iz samih brojevah, a glasbara 
iz samih glasovah: onako misli misli lučbar lučbenimi pojmovi. 
Njemu su rieči kisik, vodik, ugljik itd. skup stanovitih svojstvih i 
djelovanjah, kojimi se one tvari odlikuju.  Lučbar se upravo tim 
razlikuje od ostalih misliocah, što umie misliti te smišljati pomoću 
ovih pojmovah, on sravnjuje i prispodablja ona svojstva djelovanja, 
ter izvodi odatle zaključke, koji se opet pojavom očituju. Ova mi- 
saona radnja je “ndukcija, i upravo induktivnom vještinom obilovao 
je naš Liebig. Evo samo jednoga primjera toj umnoj vještini. 
Lučba razlikuje vrst tvarih, koje se zovu ustrojni osnovi. Više tih 
organičkih bazah tako naliči amonjaku svojimi svojstvi, kusom, 
vonjem, svojim vladanjem prama vodi i kiselinam — da se gotovo 
samo tim od njega razaznaju, što se mogu užeći. Kad je Liebig 
god. 1842 pisao svoju razpravu o ustrojnih osnovih, nije se jošte 
poznavao nijedan od onih amonjaku sličnih osnovah: nu Liebigova 
razmniva domišljala se je njim već onda, te je i njihova svojstva 
predvidjela. Evo što piše u toj razpravi o sastavu ustrojnih osno- 
vah: ,Kad bi nam za rukom pošlo zamieniti kisik u etilunu ili meti- 
lunu (Aethyl- oder Methyloxyd) takminom amida, dobili bismo po 
svoj prilici slučakah amonjaku sasvime sličnih.“ 
Malo je vrieme postajalo, te su lučbari zbilja obreli onakve 
slučke, a svojstva jim bijahu onakva, kako Liebig proricaše. Ova- 
kovomu proricanju nedostajaše dašto sama induktivna moć, već je tu 
sudjelovala jošte više mašta, koja bijaše u Licbiga osobito bujna i 
živa, pa je upravo to bilo po njega veliko preimućtvo. Jer iztra- 
žujuć pojedine česti kakvoga tiela mogaše pomoću svoje razmnive 
uviek pred očima držati živu sliku cjeline, sudjelovanje svih čestih 
i uvietah, ter ovako doseći znamenitost pojedinih pojavah naprama 
cjelini. Ovako se i kod Liebiga potvrdjuje, što Buckle ') kaže: 
»1n England besonders besteht unter den Naturforschern der aus- 
gesprochene Entschluss, die Philosophie von der Pocsie zu trennen 
und die letztere nicht nur als gleichgiltig, sondern als der Wissen- 
schaft feindlich zu betrachten. Unter dieser Klasse von Denkern 
besteht ohne Zweifel eine sehr strenge Ansicht iiber_ die Getahr 
der Phantasie, welche zu Speculationen verleite, deren Grundlage 
noch nicht gesichert ist, und welche den Wunsch erzeuge, allzu 
') Geschichte der Civilisation in England. IV. str. 192. 
