O JUSTU LIEBIGU. i 31 
i sada čine prištaše pukoga materijalizma. Liebig nije nikada uzdu 
pustio razmnivi, nego je kod prosudjivanja kakve stvari svojim za 
čudo bistrim i oštrim umom sve okolnosti potanko smatrao i razma- 
trao prije nego bi presudio — da mu sud nebude jednostran. Kako 
vodi štioca, osobito u svom razlaganju o hranitbi životinjah i bilja, 
korak za korakom od jednoga temeljito riešena pitanja k drugomu: 
onako je postupao i sam u iztraživanju nepoznatih predmetah, nit 
je pošao dalje, dok nije svestrano proučio i riešio što bijaše blizu. 
A tko će dvoumiti, da je ovo pravi put za iztraživanje prirodnih 
pojavah i zakonah? 
Al je taj put vrlo strm i mučan. Tko nije sam pokušao, težko 
će i vjerovati, kolika se tomu hoće truda i posla, da se odrisi i 
ustanovi kakav prirodni pojav ili učin. A lučbarskomu iztraživanju 
treba jošte više nego drugdje neumorne pomnje i postojane strplji- 
vosti. zato što tu nedotječe dobra volja, nego se hoče i praktične 
vještine, prave majstorije. 
I u tom pogledu težko ćeš Liebigu para nači. Sve njegovo 
mišljenje i tvorenje bijaše neobično intensivno i uztrajno. Kad mu 
je kakvo pitanje um zanielo, neprestance je dan i noć o njem na- 
stojao, kutrio, radio i razmišljao, i to ne samo dan dva, nego mje- 
sece i godine; od jutra do mraka je pokuse činio, na svaku ruku 
stvar izpitivao, jedva je vremena za jedenje i spavanje tielu svomu 
ostavio, radeć i umujućč, dok nije cilju stigao, dok nije traženu 
istinu tako na vidik iznio, da ju je svatko gledati i shvatiti mogao. 
Ovu strastvenu radinost tumačio je on sam ovako: ,znanstvena 
zadaća, koje se latim, tišti me kao mora, i ja neimam mira ni po- 
koja, dok se je neoprostim sretnim riešenjem. Tad mi odlane, i 
meni se čini, kao da sam kakvu bolest prebolio, pa me onda stvar, 
oko koje sam se toliko mučio, slabo više zanima, prodju godine, 
dok opet na nju pomislim.“ 
Još jedno se hoće pravomu iztražiocu prirode: da bude prijatelj 
istine, njoj da podloži sve svoje nastojanje i željkovanje. pSto ge 
babi htilo, to se babi snilo.“ Ovo valja ne samo za prostotu, nego 
i za učenjake. Što jim omili, što ide u prilog njihovu načelu ili 
sustavu, to svagdje vide. I uz pomnjivo motrenje dogadja se vrlo 
često, da lučbar zalazi s puta unoseć ono, što je s4m zamislio 1 
smislio, u pojav, koji izpituje, mjesto da u njem traži baš samo 
istinu, baš samo ono, što zbilja ima u njem, nemareć, je-li se 
to sudara s dosadačnjim njegovim umovanjem. Al toijeste muka: 
ostaviti se dosadašnjega pomišljaja, te priznati da smo zalutali i po- 
