O JUSTU LIEBIGU. 39 
kušao, jošt i onda, kad ga je otac na gimnaziju odpremio. Dapače 
je ovdje jošt ozbiljnije prionuo za lučbu, te je sve vrieme njoj po- 
svetio, koje čitajuć hemičke knjige u dvorskoj knjižnici (a bijaše 
Jih ondje vrlo mnogo), koje izvodeć svakojake pokuse kod kuće, a 
u tome mu je bila u prilog otčeva tvgovina, gdje je bilo puno po- 
trebitih mu za to tvarih.  Buduć da je svaki pokus, o kojem je u 
knjigah čitao, i sam izvodio, to si je za rana pribavio riedku 
vještinu i okretnost u eksperimentovanju. Kad je navršio četr- 
naestu godinu, već je bio proučio sva lučbarska djela dvorske 
knjižnice i ponovio svaki u njih opisani pokus, koji se je dao izvesti 
običnimi sredstvi. 
Ovako je mladjahni Justus sve vrieme i svu duševnu silu lučbi 
žrtvovao, i za čudo u toj znanosti napredovao. Jer nije on luč- 
barska djela samo površno i za šalu štio, nego baš učio, a u tom 
mu je išla na ruku njegova pamet, koja je uprav ove struke pred- 
mete lako pamtila. 
Dok je ovako u lučbi napredovao, nije se i u ostalih školskih 
predmetih odlikovao, dapače (kao i njekoć Newton) uviek bio medju 
posljednjimi. Nemoj se tomu čuditi: njegov je duh trebovao hranu 
sočnu, jaklenu, a u školi su ga pitali samo mrtvimi pravili te praz- 
nimi frazami grčkih i latinskih klasikah. Dok je učitelj suhoparno 
razlagao gramatička pravila: Liebigov je duh boravio kod retortah 
i lončićah. Upitan, nije ni znao o čem je govor, zato su njegovi 
učitelji mislili, da je to tupoglavost i lienost, pa su i njegovi dru- 
govi tako malo do njega držali, da mu bješe nadjenut nadimak 
»der dumme Justus“. — Jednoč ga učitelj upita: ,A moj Liebigu, šta 
će biti od tebe, kad ništa neznaš?“ sad učenik nepočasiv časa od- 
govori ,ja ću biti chemiker“. Čitava škola udri u smieh, a učitelj 
klimajuć glavom prihvati: ,ti zadaješ brige roditeljem, a muke uči- 
teljem, od tebe neće ništa biti.“ Nit je znao učitelj, nit su znali 
djaci, što će to reći ,chemiker“, a ,študirati chemiu“ to jim se 
svim učini smiešno. ,Al ja sam — doda Liebig pripovjediv ovo — 
dobro znao, što će reći ,chemiker“ i što hoću da postanem.“ 
Ova živa sviest, pogledom na svoje zvanje, osječe mu put, kojim 
mu valja putovati, da stigne k cilju, i pomogne mu svladati sve 

muči nemogav kroz mjehur prodrieti, probuši ga, — al ima šta gledati ! Žežka, 
tvar izleti kroz bušotinu i razprsne se naokolo, te je dječak bio sav šellakom 
kao naličen; nu samo je njekoliko prljotinah zadobio, a da se je vinova žesta 
zapalila, bio bi sigurno živ izgorio. 
