48 B. ŠULEK, 
stalo do istine, za to je rado priznao svoju pogrešku i sam pružio 
desnicu protivniku, koji mu je griešku pokazao. Svoje unuke znao 
je opominjati, kako je njega njegova mati za djetinstva opominjala: 
pZoveš se Justus, zato budi pravedan i drži se pravde do vieka, 
da opošteniš svoje ime.“ 
Najviše okršajah imao je s gospodari, branećimi ostarjelu teoriju 
humusa, i s fiziologi, kojim nije dosta daleko pošao, jer je jošte 
zagovarao životnu silu i duh; a njim je sve samo materija, koja 
radi po obćih prirodnih zakonih, tako da je isti Moleschott (najžešći, 
al i najumniji Liebigov protivnik na tom polju) dokazivao, kako je 
mišljenje samo ,Phosphorescenz des Gehirns*. U koječem su imali 
doduše i protivnici pravo, a Liebig sam nije oklievao to priznati, 
kad su ga uputili; al onaj prosti materijalizam je ljuto mrzio, kao 
što i onu po pravi napredak vrlo štetnu nepodobštinu, koja od hi- 
potezah pravi dogme, a svoje želje podmeće pod istinu. 
Svomu prijatelju Platenu piše o tom: ,Sadašnji njemački lučbari, 
koji imaju dosta posla samo da svoju neizcrpljivu znanost obuhvate, 
hoće da budu filozofi, a s toga nestaje svakoga uspjeha njihovu 
djelovanju. Pravo rade shvaćajuć svoju znanost filozofički, jer tim: 
ulievaju duh i život u mrtvu massu; al medje neka neprestupe, jer 
filozofujući lučbar je smiešan. Još nismo pravo proučili niti za- 
konah, koji drže u kupu neizmjernu gradju ove znanosti, a naši 
lučbari kuju opet čitave sustave, popunjujući jih nedokazanimi hi- 
potezami, da se čovjeku glava vrti.“ Ovako je Liebig pisao i 
mislio još bivši u Parizu, a svomu načelu ostade vjeran do smrti, 
zahtievajuć u lučbi strogu empiriju, al nezaziruć od obćenitih ideah, 
da ožive i oduševe mrtvu massu. I on je tražio svezu svih životnih 
pojavah, omjeravao pojedine pojave o cjelinu, potezao jih na ideu; al 
nije podmetao ideam učinah, kojih neima. 

Liebig je toga mnogo pisao, pa su mu se svi plodovi njegova 
pera odlikovali, ne samo pregnantnom jezgrovitošću sadržaja, nego 
i savršenošću forme. On se broji medju uzorne prozaičke pisce, i 
njegov slog se uzporedjuje s Humboldtovim, koji je u tom pogledu 
na glas izišao. Ovo se čini čudnovato, kad se čovjek spomene nje- 
gove nemarnosti u gimnaziji. Pomislit će tko, da je on rek bi od 
naravi postao onakov izvrstan stilista. Al nije, već svojom pom- 
njom. Što nije nadomjestio u sveučilištu, to je kasnije dostigao 
marljivim čitanjem klasičkih pisacah njemačkih i englezkih. Kako 
