BORBA JUŽNIH SLOVENA. 97 
stranka, protivnica zapadnim uredbam a donjekle i samomu 
kršćanstvu , mrzila je inostrance dovedene iz germanskih i roman- 
skih pokrajina, koji su uzeli učašće u vladanju i u duševnom uz- 
goju naroda; tč se težko odricala čudsko-tatarskoga nomadsko ga 
života ne davne prošlosti i s njim skopčanih ratobornih podhvata. 
U tom nutrnjem trvenju stajala je neodvisnost Ugarske uviek na 
kocki. Već sinovac Stjepanov Petar svladao je nutrnji odpor samo 
pomoćju njemačkoga oružja; a za uzdarje primio (1043) Ugarsku 
iz ruku cara Hinka III. kano njemačko leno. I Andrija I., prem 
uzdignut na priestol (1046) naporom privrženika čiste arpadske krvi, 
koji ni su od njega ništa manje tražili no uspostavu narodne vjere 
i uklonjenje inostranaca, izjavi se pripravna plaćati danak rečenomu 
njemačkomu caru, samo da obstanak Ugarske ne izloži pogibelji. 
A ova pogibelj bje odklonjena smrću Hinka III. (dne 5 kolov. 
1056) i nastalim mirom s njegovom udovom Agnesom (1058), koja 
je u ime maloljetnoga_ Hinka IV. monarhijom upravljala. Ali 
upravo tiem, kano i zarukom sina Salomona s carevnom Juditom 
(Sofijom), izgubi Andrija privrženost magjarske stranke, kojoj se 
na čelo postavi brat mu Bela, tč podiže gradjanski rat, koj izazove 
opet posredovanje Njemačke a stajaše Andriju života (1061). Sada 
opet za vladavine Bele I. (1061—63) zavlada u Ugarskoj reakcija 
proti zapadnim uredbam, u vjeri nastade kolebanje izmedju krš- 
ćanstva i poganstva, njemačke čete opet prevališe granice, te nagla 
smrt Bele 1. jedino preprieči krvavi sukob. Sa Salomonom dodje 
na priestol vladalac, koj je sliedio stope Stjepanove; ali on bješe 
posadjen na nj njemačkom silom. Narodna reakcija opet preote 
mah, tč jedino posredovanju visokoga svećenstva imade se zahvaliti, 
što se ne zametnu rat izmedju Salomona i Gejze; a Salomon je 
protivnoj stranci popustio u toliko, da se dade dne 27 ožujka 1060 
god. iznovice kruniti u Pečuhu, dočim predjašnja krunitba u stolnom 
Beogradu, jer pod uplivom Njemačke, bješe nezakonitom smatrana. 
Sreća bijaše po Ugarsku ne samo ovo izmirenje dviju struja nego 
i stanje, u koje Njemačka za Hinka IV. dospie. 
Kada god je magjarsko-narodna struja u Ugarskoj mah preotela: 
tada si ona uviek dala odušak u ratnih podhvatih. Ali iza onoga 
s Njemačkom izkustva ni je ona mogla oružje na zapad krenuti. 
S toga baci opet pogled na jug, u Podunavlje. 
1 Obširnije razpravlja ovu dobu ugarske poviesti uz ine M. Bidinger: Ein 
Buch ungarischer Geschichte. Leipzig 1866. S. 3—22. 
BIS BASXXVII, 1 
