146 S. BRUSINA, 
Kako je Zrmanja duboka rieka, čovjek bi mogao pomisliti da 
nije uvjek onakova bila, nego da se je prije u more izljevala tamo 
gdje je sada zdrielo, pošto si je malo po malo brzom strujom po 
hrgavom zemljištu korito izdubla, dokle more nije unišlo na jedan 
put, te sada sve do vodopada ,Luna“ nedaleko Obrovca, voda je 
pomiešana. Isto tako moglo je postati i karinsko more, spojeno 
sada sa novigradskim tiesnom, što ga tamošnji ikavci zovu pour 
ezcellence ,tisno“, kao što i Zrmanju zovu obično ,rika“. Bilo 
kako mu drago, to si pitanje neka rieše geolozi, za me kao zoologa 
rieka Zrmanja prestaje na vodopadu ,Luna“, pošto je odavlje i od 
karinskoga samostana do konca zdriela lužno more, koje se odli- 
kuje posebnom florom i faunom. 
Poslje podne (9. lipnja) najmio sam brod i ribare s njihovimi 
strojevi za hvatanje daganja i kamenica u većih dubljinah, a trozu- 
bac sa zavinutimi zubi za manje dubljne, da pokušamo malo tlo, 
pa da me dovedu do Obrovca. Vidio sam dosta liepih prizora na- 
ravi, ali onako šta gorostasna divlja i u isto doba veličanstvena, 
kao što su vrata Zrmanje, moram priznati da nisam vidio. Obale 
od čvrstoga, gologa vapnika veoma su visoke i stoje gotovo osovno. 
Upravo u sredini ušća, prava smetnja za brodove, stoji velika gro- 
mada, po svoj prilici odkinuta od koje gornje strane obale, koju je 
možda podgrizla voda, zvana ,Bristrac“.  Unišav unutar čini ti se, 
da nećeš moći dalje, jer sa svih strana, izuzev onu izza ledja, dižu 
se strme vrleti. Mrtva tu vladajuća tišina djeluje turobno na 
čovjeka, nu kad skoro rieka okrene prama jugu, odlane ti ponješto 
u nadi, da ćeš skoro doći opet u ljudsko družtvo. Da su ove strane 
stranomu svietu poznate, pa da čovjek nadje u Novomgradu i u 
Obrovcu onih udobnosti, koje putnik za zabavu traži, nedvojim da 
bi svake godine ljudi vrvili da se dive onoj divoti prirode, koje 
nemožeš perom opisati. Dalje iduć amo i tamo obale su manje 
strme, i gdje je više rieka široka, naniela je sa strane voda nešto 
mulja, čim su nastale male livade. Sve je inače tiho, jedva spaziš 
divjega goluba, kakova galeba, osamljena kobca, a ribari umiju ti 
pripoviedati, da su često vidili vidru. Kad smo došli do ,Domianova 
kuka“ izpod briega ,Skočaj“ uzradovah se, da dolazim u poznati 
kraj u Obroveu, kamo sam prije 11 godina poduzeo prvi poveći 
izlet u znanstvenoj namjeri. Tamo nadjoh starih prijatelja, kao što 
su vrli Vladimir Simić, Dinko Buzolić brat našega Stjepana, čovjek 
duhovit, srcem Hrvat, neprijatelj svega, što nije na korist i kulturni 
razvitak našega naroda. Odsjeo sam kod njega, on nehtjede nikako 
