NARAVOSLOVNE ORTICE. 153 
rondari (občinski stražari); a pronašav da neimam putnoga lista re- 
koše da moram s njimi. Ja im uzmem kazivati čim se bavim, iz- 
javim da s dobra neću da idem, pošto sam voljan još na mjestu 
ostati. Sve bilo uzalud, ja budem uhvaćen, jer, rekoše mi, da sam 
pošten čovjek, kako se čini, što da tražim ondje, kamo nebi oni niti 
za plaću išli.  Izjaviše otvoreno, da ako se ja zbilja onakvom ra- 
dnjom bavim, da vole robotati i ostati seljaci. Nisu baš sasma 
krivo sudili, da neima oduševljenja za znanost, jamačno nebi se 
nitko onako mučio. Kušah im dokazivati, da se neimaju ničesa 
bojati, ali držali su me najmanje uhodom, te moradoh s njimi. Na 
putu nadošla pomoć od još dvajuh oružnika, prem da sam već bio 
odlučio povratit se i s njimi do sela poči. Kako smo s visine sašli, 
htjedoh liepim načinom uvjeriti stražare, da su u bludnji, pripovie- 
dajuć im, zašto setim bavim itd., ali o svem su sumnjali. Čudili se, 
kako sam sigurnim i brzim korakom prolazio preko grebena i pe- 
ćina, gdje nije bilo ni staze, a jedan _ me zapita, kako se nebojim 
po ovako divljem mjestu sim hodati. Odvratih, da mi ljudi valja 
neće zla, da smo jednog roda i naroda. Da, da, odgovori on, ali 
životinje? Vuk je tamo riedka zvier u zimi, a lisica će, kao i vuk 
uviek bježati, prije nego da bez potrebe navali na čovjeka. Zapitah 
dakle: kakove zvieri ? Na to mi reče: kravosca.  Nasmijem se 1 
rečem mu, da ću mu za svakoga, što bi mi ga donio, platit forintu. 
Ta izjava o strahovitom kravoseu sve ih to više uvjeravala, da su 
uhvatili pravoga vraga. Nedvojim, da bi vriedno bilo priobćiti čitav 
razgovor od početka do kraja ove stvari, koja od malene nesgode, 
što me je od posla odvratila, postade za me veoma zanimivom, jer 
se u njoj zrcali kulturno stanje našega naroda i njegova prirodna 
pučka mudrost. Nu da mi ne postane ova razprava preobširnom, 
završit ću tim: čim smo došli pred Kambelovića da je cielo selo, 
gdje su za to saznali bili, skočilo na noge, a pred njimi vrli knez 
Cambj, da vidi, tko je taj nesretnik. A čim mi on smijuć se dodje 
u susret, stražari sbunjeni uzmaknu natrag; nisam trebao 
bolje svjedočbe. Vručina bijaše doli toli žestoka, da mi se skoro 
smučilo, a predstavio mi se fenomen Purkynjevih mušica kao ni- 
kada bolje, vidio sam ih veliku množinu i jako su titrale. 
U ostalom sve mi ovo nije smetalo, da nenastavim svojih gor- 
skih izleta; 8. srpnja popeh se, ako ne u većoj, a to sjegurno u je- 
dnakoj žegi na brieg ,Biranj“. Na vrhu briega stoji stara crkvica 
S. Ivana; nad vratima je starinski nadpis od god. 1444, koji sam 
snimio.  Pokupio sam takodjer nekoliko predmeta u blizini. 
