Nješto o pjesničtvu hrvatskom. 
Čitao u sjednici filosofičko-juridičkoga razreda jugoslavenske akademije znanosti 
i umjetnosti dne 13. prosinca 1876. 
PRAVI ČLAN ADOLFO VEBER. 
Razpravu svoju osnivam na ,lzabranih Pjesmah“ dra. Stjepana 
Ilijasevića, koje su ljetos na vidik izašle. Te se pjesme mogu sma- 
trati osobitim djelom, što se tiče: 1) predmeta, 2) izvoda, 3) sti- 
hotvorstva. 
I. 
Ilijašević se je u ovih pjesmah pokazao ponajviše lirskim pjes- 
nikom, premda imade i njekoliko epskih umetakah, koji mu ipak 
neotimliu glavne lirske naravi. Kano lirik tim se razlikuje od naših 
dosadanjih lirikah, što je posve zanemario spolnu ljubav. Učinio je 
to valjda i kano svećenik, komu nebi u današnje vrieme dolikovali 
niti Petrarkini soneti, niti Gjorgjićeve ljubezne pjesme; a valjda i 
zato, što su tu ljubav dovoljno opjevali i tudji i naši pjesnici, tako 
da čitatelj već hlepi za drugim kojim predmetom. Taj je predmet 
našao Ilijašević kano lirik opet u ljubavi, koja se kano crvena nit 
proteže kroz sve njegove tvorove, ali u ljubavi duhovitoj, protežućoj 
se na tri glavna predmeta, kojimi se može zanieti duh ljudski: na 
Boga, sviet i domovinu. 
I drugi su naši pjesnici izpjevali pojedinih vjerskih pjesama, kano 
Palmotić Kristiadu, Gjorgjić Mandaljenu; ali tolike sistematike 
s osvrtom na glavna pitanja svoje dobe nenalazim u nijednoga dru- 
goga pjesnika; pak zato mu ovaj vjerski predmet postaje veoma 
zanimiv za čitatelja. Ljubav, koja duhom svojim stvara, spaja i diže, 
probudila je u srdcu ljudskom i misao o Bogu, čijoj se svemoguč- 
nosti, vidivoj i u vanjskom svietu i u čovječjoj sviesti, nemožeš 
dosta načuditi, pak padaš na koljena kličući: Velj li si, Gospode 
moj, jedinom Tebi se klanjam. Ali se ujedno divim i neizmjernomu 
prostranstvu, krasoti i blaženstvu nba, na kojem Ti stoluješ, pak 
i 
