NJEŠTO O PJESNIČTVU HRVATSKOM. 293 
Čitaj mu Golgotu, cara Konštantina, Majku Hrvatsku. Hrvata, a 
osobito Prvi dan, pa ćeš pomislit!, da sve ono živima očima motriš. 
Da sve to krepko izrekne i nakiti, sluzi se pjesnik sgodnimi i shod- 
nimi tropi i figurami; sgodnimi i shodnimi, rekoh, jer ti nisu uzeti 
slučajno, već promišljeno, prama strogomu pjesničkomu nauku, kako 
što može bolje uputiti, blaže raznjihnti, jače uzdrmati. Manjka neima 
u tom pravcu, pače skoro bih rekao, ima preobilja, premda se uklanja 
tautologiji i bombastiki, kojih se je ipak kadšto dodirnuo — Mito- 
logijom se nije služio, što dolikuje kršćanskomu, osobito pako sve- 
ćeničkomu pjesniku, jedina mu hrvatska vila pomaze kadšto stvoriti 
ili uvesti situaciju. Bog i narav, to su mu najveći i najpoetičniji 
pomoćnici: Bog svojom duhovitošću. a narav svojom tjelovitošću. 
Zora, sunce, mjesec, zviezde, oblaci, magla, munje, gromovi, led, 
tuča, kiša, rosa, more, rieke, potoci, željeznice, brzojavne žice, ptice, 
orli, sokoli, risi, lavi, zmije, itd. itd. pomažu mu poučavati i di- 
rati, pa njimi se on služi ponajviše samotvorno, po vlastitih nazorih. 
Sve to gradivo i nakit dovodi pjesnik pred čitaoca u kratko, ne- 
razvlačeći, pače često iznenada prekidajući tek započetu misao. Je- 
ziku je hrvatskomu veoma vješt, osobito narodnoj frazeologiji, ter 
često misliš, da čuješ starca sliepca; ali nezabacuje ni dalmatinske 
prošlosti, to u obliku, to u skladu, kako mu se gdje što shodno 
čini. Po tom se pjesnik u ime obćenitijih i savršenijih tvorovah po- 
kazuje liberalniji od mnogih naših pjesnikah, koji se stežu bud samo 
na srbsko, bud samo na današnje hrvatsko polje, sumnjivim okom 
gledajući svu dalmatinsku prošlost, u kojoj ima mnogo zdrava zr- 
nja. Samo na njekih mjestih nailaziš na koju gramatičku nepravil- 
nost ili nejasnu izreku; kano što je: hiće hridi na vrh (9); dan ti 
zamjenjuje noč (19). Kad, brže munjah kružce zablještalih (m za- 
bljestavših). Tri svieta pred njim pala na koljenih (m. na koljena) 
(30). Na tebi (križu) srdce ono, što za braću vruće kucaše, jadita 
koplja skroz mlakonja probode šilj. (31). Zievnula boja skorog nad 
njimi lebdaše grozota, slična nemani bure s gromom na golešu trudne 
(40). Nikada neće žrtvam budi kakvim dati proštenja (62). Klasje 
trone pod srpovih oj (146). Ove sam nedostatke, koje nesmetaju 
vrstnoći svega djela, pobilježio, da zadovoljim drugoj kritičkoj duž- 
nosti. Al u obće se je čuditi, kako je pjesnik, uz toliku različitost 
i težkoću, osobito staroklasičkih mje:ilah, o kojih ću niže govoriti, 
umio hrvatski izraz proliti po svojih pjesmah tolikom lahkoćom i 
naravitošću, da malo gdje zapneš o red, neobičan prosto narodnomu 
govoru. Riečju bit će prava slast i učitelju i učeniku, kojim će u 
F 
