NJEŠTO O PJESNIČIVU HRVATSKOM. 27 
ako još k tomu uzmeš: 
b) da se jednoslovčana čestica na početku stiha može i oštrije iz- 
reći, nego li što joj je narav prama mjestu, onda ćeš pojmiti, kako 
su postali stihovi: 
I nobi li sagradili grada. 
A kamo li sagradili grada. (Zidanje Skadra) 
Ovo je po prilici psihologički postanak i razvoj junačkoga dese- 
terca uz gusle, što dostojno uvaživši nebi nitko smio osbiljno tvr- 
diti, da su prostonarodni pjesnici kod njega pazili samo na broj 
slovaka i na odmor, već je tu viditi silno nastojanje, da se ritam 
jezika, kojim se u narodu govori, složi s ritmom glasbe. "Vo se još 
jasnije pokazuje kod mnogih liričkih prostonarodnih pjesamah, gdje 
se prama glasbenomu ritmu opažaju dosljedno izvedene stope: — “ 
Momče ide planinom, 
A djevojka gradinom ; 
On se miče gloginjom, 
A djevojka trnjinom. 
Nemisle se ubiti 
Već se misle ljubiti. (Srbska.) 
Djevojčice, narančice 
Čija li si ti? 
Ja s.m Rada iza grada, 
Dizdareva kći. 
A ja Milić mamin djetić 
Uzmimo se mi. 
Ja sam rada i vesela 
Tek kad hoćeš ti. (Crnogorska ) 
Istina, ter ima u svakoj takovoj pjesmi i nedosljednostih, rekao 
bih pogrečakah; ali tko će od prostonarodnoga pjesnika očekivati 
savršenosti? On nemisli dugo, nesklada pozorno, nepiše, nepopravlja, 
već iznebuha izriče, kako ga ugrijana duša zanosi; al ipak većinom 
stihovah jasno pokazuje, što mu je pjesma hotjela da bude; a ta- 
kova sklada nebi mogao proizvesti, da se je držao samo broja slo- 
vakah. Zato punim pravom kaže Vuk: Ja ne znam, kakav bi u 
ovome poslu vešt Srbin mogno kazati, da n. p. u stihovima: 
Boga moli mlado momče: 
Daj mi, Bože, zlatne roge, 
Da probodem boru koru 
