NJEŠTO O PJESNIČTVU HRVATSKOM. 
uzeti, kad bi po štokavštini imao njezin naglasak skočiti na pro- 
klitiku. Primjerice on misli, da pjesnik smije čitati: ravnica itd, 
ali nesmije pred tobom, u Djakovo, već mora pred tobom, u Dja- 
kovo. — Sad ja neznam, koji ga razlozi na to sklanjaju, da u 
jednom slučaju dopušta čakavski naglasak, a u drugom nedopušta, 
kad oba u narodu obstoje. Povrh toga, skakanje naglaska nije 
još u štokavštini dosljedno provedeno, ter češ iz ustijuh štokavacah 
čuti, da u jednom slučaju prenose naglasak na proklitiku, a u dru- 
gom sličnom neprenose. Čut ćeš doista od jednih: Idem u Djakovo, 
a od drugih: Idem u Djakovo, pače i od jednih ter istih čut ćeš i 
jedno i drugo. Sad nevidim razloga, zašto se pjesnik nebi smio 
služiti tom slobodom, osnovanom ne na izmišljotini, već na živoj 
rieči naroda, barem dok štokavski naglasak neistisne posve čakav- 
skoga. Ta i sam pjesnik u padajućem stihu piše : 
Predobiven takvom kobi 
Grad # srdce Krsto dobi, 
u kojem srdce ima težki naglasak, koji u štokavštini skače kano 
potežki na proklitiku: + srdce, pak to ipak pjesnik očevidno čita 
čakavski: Grad i | srdce. 
U ostalom, ako su naši pjesnici danas već vrstni provesti skroz 
štokavski naglasak, ja nemarim odstupiti od ove svoje iznimke. 
4. Premda je I. T. prihvatio moje načelo, da se je čitajuć sti- 
hove odustalo od skandiranja, te se uzelo paziti na romoritost i 
razgovietnost cieloga jezika: dokazuje ipak, da je i rastući stih 
(jambički) prama našemu jeziku, ter mu i potanko razvija pravila. 
To dokazuje: 
1. Tim, što u jeziku ima njekoliko poslovicah rastućega mjerila, 
kano : Izpeci pa reci itd. 
2. Da Rusom, Čehom, Poljakom i Slovencem stihovi toga sklada 
vrlo prijaju. 
Nemogu i neću da tajim, da kod nas ima i riečih i poslovicah 
rastućega mjerila; pak da se i u našem jeziku mogu graditi ra- 
stući stihovi; ali g. 1. T. mora mi dopustiti, da je toga u nas 
veoma malo prama sili riečih spondaičkoga trohaičkoga i daktilič- 
koga mjerila, pak ako se čitajući, dakle i gradeći stihove, ima pa- 
ziti na romoritost cieloga jezika, onda neima dvojbe, da je sav naš 
jezik spondaičko-trohaičko-daktiličan, i da je u obće antijambičan, 
što i danas uzkos mnogim pokušajem novijih pjesnikah tvrdim. U 

1 (Vienac 1874. 705.) 
