30 A. VEBER, 
njem neima nijedne višeslovčane rieči s naglasom na zadnjoj slovci ; 
a ako je koja zadnja slovka po naravi duga, ter bi mogla zamie- 
niti naglašenu, to joj pred njom stojeća naglašena oduzima važnost, 
tako da si od njih težko možeš stvoriti jambsku, rastuću stopu, 
Čakavsko: vind, voda, leži, žćn, prelaze u štokavštini u vino, voda, 
loži, žčnah. Zatim mnoge višeslovčane čakavske rieči s naglaskom 
na predzadnjoj slovci: ravnica, dolina itd., koje su bliže jambu, 
prelaze u štokavštini u ravnica, dolina u daktilno mjerilo, koje je 
protivno jambu. Zato naši pjesnici, hoteći graditi čiste jambe, tvore 
mnogo jednoslovčanih riečih, kojih u jeziku nije bilo, često i presmje- 
lih, pak tim silu nanose jeziku ; ili fikcijom, ničim neopravdanom, upo- 
trebljavaju njeke rieči naglašene za nenaglašene, pak jim uza sve to 
jambski stihovi često glase kano trohajički s anakruzom. Sve to do- 
kazuje silovitost, nipošto naravsku romoritost cieloga jezika. Ali da 
negovorim u vjetar, evo njekoliko primierah tih rastućih stihovah: 
Priznavajući podpunu jambičnost ovomu Šenoinu stihu: 
Robo | vat na | ćeš dok | ti žive | sviest: 
moram u trohajičnost premetnuti ove njegove stihove: 
I |qšir|s groma | drktnila nč | besa 
Na | vidik | tisuć | izvilo sč | kriesa. 
Ti | poznaj | sebč, | pa 6čš | biti | čovjčk. itd. 
Zatim, kakovi su ovo jambi: 
Šta priide nama davna davor djela? 
Šta krvav lovor povrh mrtva čela? 
Šta | na bojištu | da smo | bili prvi? 
T6j ljibavi nek zna da nema mjere, u kojih naglašene rieči šta i 
toj nebi po nijednom pravilu smjele stojati u nizini. 
Napokon, kakva je nenaravnost u ovih stihovih glede jednoslov- 
čanih riečih : 
Za kućicom vrta kitnjasti prug (mjesto pruga) 
Tu klinčac evate i ruža, 
A. dalje onamo u zeleni lug 
Dvud stazica biela se pruža. 
Bvud naokolo sveti pokoj i mir: 
Sad gle iz pitomih selah 
Na puteve vrvi šir i šir (mjesto širom) 
Hrvaticah povorka biela. (Šenoa Antol. 815.) 
Kao munja se vitla 
Kolah lagani plet. 
