38 A VEBER, 
naškomu uhu najugodnije, ako se prozaički jezički ritam bude sla- 
gao s ritmom heksametričkim, drugimi riečmi, s dotičnom glasbom, 
pak to se mojimi pravili postigava. Tako mislim da sam tim sigur- 
nije odbio ovu njegovu opazku, što se svi naši noviji pjesnici 1 
sborom i tvorom glede toga sa mnom slažu. 
Drugi, koji je pisao proti mojim pravilom, bijaše 1. T., koji 
premda me neimenuje, pobija ipak njeka moja načela, navodeći jih 
mojimi riečmi. Kaže on, da se naški heksamotar ima osnivati samo 
na naglašenicah i nenaglašenicah. — Premda, kano što rekoh, ne- 
mogu iz njegovih riečih razabrati, drži li on sve duge slovke u 
našem jeziku naglašenicami: slutim ipak iz riečih druga mu Šenoe, 
da on njeke duge slovke drži naglašenimi, a njeke dugimi ; jer Šenoa 
naročito kaže: ,Pošto se naš pjesnik neima obazirati na dužinu ili 
kratkoću, to će tako sagraditi heksametar ili distih, ako stavi na- 
glašenice na ono mjesto, gdje je po staroj metrici naglašena dužina, 
sve ostale slovke moraju biti nenaglašene“. Po tom dakle slutim, da 
on pripoznaje i naglašenu i nenaglašenu dužinu. Mimogred budi 
rečeno, da ja toga njegova pravila za heksametar nerazumijem. Jer 
u latinskom stihu: 
Arma vi | rzimgue ca | no, Troj | ae qui primus ab oris? 
slovke mn, 0, ae nisu u latinskom naglašene dužine, dočim naglasak 
stoji na vi, ca, Tro, pak ipak Šenoa neće valjda tvrditi, da na ono 
mjesto neima naš pjesnik postaviti naglašenice. Ono isto razabirem 
i iz Badalićevih heksametarah, na koje I. T. upućuje, (Vienac 
1514) i koji (Badalić) u stihovih n. p.: 
To mi bijaše na umu, kadno sam poslije žege 
5 tužna | dana i | dnevnoga | posla | šumicom | našom 
Bam onako tumarao. 
rieči fužnoga i šumicom uzima za daktile. 
Ali, sto je najvažnije, to razabirem i iz samoga I. T., i to: 
a) iz njegovih riečih, jer (Vienac 1873. 585.) piše: , Koliko znamo, 
najvrstniji naši pjesnici i učenjaci pristaju uz to, da u našoj metrici 
lih naglasak odlučuje“, dakle ne nenaglašena dužina, jer osim ove 
neima što bi moglo odlučivati. 
b) iz njegovih stihovah, jer da on sve duge slovke drži nagla- 
šenicami, nebi bio mogao napisati : 
Posljednji | boravak | moj, što mi ga vidio Rim. 
jer da slovku ji drži naglašenom, morao bi ju i po svojih pra- 
viih metnuti u visinu (u arzu), a ne u nizinu. On uči doduše, da 
