NJEŠTO O PJESNIČTVU HRVATSKOM. 41 
uviek dugimi, imali bismo, kano što i Jagić dobro primjećuje, pre- 
već dužinah, ter nebismo mogli graditi daktiličkih heksametarah; 
tu dakle treba, da dopustimo one iznimke, koje nenanose preveć 
sile hrvatskomu jeziku. Da se pako kratki naglasak za kratkom a 
pred dugom slovkom, ako se nesilimo već naravski izgovaramo 
naše rieči, nemože skoro ni čuti, ter da se ona slovka ima sma- 
trati kratkom, to jasno pokazuju ovi primjeri: mnogo vojnikah, do- 
stat dastkah višč moljaše, živ oteše, kadno iedajstvom, gdje svaki 
našinac u naravskom govoru jače iztiče slovke 14, sa, lja, e, daj 
nego li voj, mo, da, 0, iz. Glede ovakovih slučajevah neima dvojbe da 
je moja iznimka opravdana. Istina, da ima slučajevah, n. pr. kod 
praesensa glagoljah, gdje je malko teže zašutiti kratki naglasak, n. p. 
u dušt grmi, izpadč otde s mčičem; al i tu netreba nego onu zadnju 
dužinu malko jače iztaknuti, pak onda se onaj kratki naglasak sam 
sobom slabije čuje, te može izdati svakako bolji daktil, nego ako se 
čita: dolinom. U ostalom u onoj kombinaciji, gdje še onaj kratki na- 
glasak nemože lahko prešutiti, nemora se pjesnik služiti tom slobodom. 
Svakako pako mislim, da se u takove rieči, kad sama, ili na početku 
govora stoji, mora uvažavati onaj kratki naglasak, ter nebi valjalo 
jamb početi n. p. riečju: nčb&m, pošto je to pravi pravcati spondej. 
Onaj drugi zahtiev, da nenaglašena dužina nesmije stajati u arzi, 
jer da je to proti akcentujućem značaju kako novije metrike u obće, 
tako i naše napose, odviše je strog, ter tako nebismo ni mogli 
graditi heksametarah, a nije utemeljen ni na narodnoj pjesmi, ni 
na porabi naših umjetnih pjesnikah, koji se služe nenaglašenimi 
dužinami u arzi, n. p. 
Mili | Bože | čuda | gdle | moga 
Ja se | bije | more | d mra | mgrje itd. 
A i Vuk (u Milovanu) ovako bilježi ovaj stih: 
Već dj | vojka | Velika. 
Izvedoše tamni | čare 
Već tko zovnu Boga včli | koga. 
Smaknu Ture toliko jinakah. 
Najbolje je bježat pod oblake itd. itd. : 
Mažuranić Ivan. Cengić. 
Za druge prigovore — nisam nigdje ništa čuo', pak pošto sam 
! Na Pacela (Književnik 1864. str. 314) neću da se obazirem, jer on 
izrekav načelo, da je u naših stihovih na početku i iza odmora prva slovka 
naglašena, ako i nije ili nebi bila naglašena u prozi, stoji na temelju, koji 
svi naši pjesnici zabacuju. 
