Prilog Jagićevoj razpravi ,,o gradji za 
slovinsku narodnu poeziju“. 
OD PRAVOGA ČLANA SIME LJUBIĆA. 
(Predano u sjednici filologičko-listoričkoga razreda jugoslavenske akademije zna- 
nosti i umjetnosti dne 10. veljače 1877.) 
Gosp. Prof. Jagić u knjizi XXXVII. Rada jugoslavenske aka- 
demije dao je na svjetlo prvi dio svoje razprave o gradji za slo- 
vinsku narodnu poeziju, u kom navadja historička svjedočanstva o 
pjevanju i pjesničtvu slovinskih naroda, te pod br. VII bilježi na- 
poseb, što je o tom našao u južnoslovinskih ljetopisih. Gosp. Jagić, 
komu je poglavito do toga, da se ovaj predmet što više razjasni i 
obogati, veoma shodno primjećuje: ,,možemo se nadati, da će s vre- 
menom još više takovih sitnica izići na javu, kada se stane bolje 
tražiti, a lako može biti, da je već i sada južnoslovinskim histori- 
cima gdje koje mjesto u glavi, na koje ja do sele nenaidjoh; ja ću 
biti rad svakomu novomu dodatku ili popunjenju“. 
Prama toj želji g. Jagića evo mene, da nešto Jagićeva na pravu 
stazu navedem, a nješto po mogučnosti i priložim. 
Prot. Jagić počima tim, da su stanovnici primorskih gradova u 
Dalmaeiji prezirali Hrvate, a da to dokaže, iz Tome Arkidiakona 
crpa njeku poviest, koja spljetske stanovnike okrutnosti žigoše. Slič- 
noga i gorega naći će g. Jagić u izobilju za ono doba usred same 
Italije, najobrazovanije strane ondašnjega svieta (dosta mu budi 
Ugolin kod Danta), a kamo li ne u nas. Ondje ipak radilo se o 
lopovih, koji su zauzeli bili grabežno njeko spljetsko crkveno imanje, 
te se tu ugniezdili s namjerom, da odatle sigurnije uzmognu svoj 
kleti zanat naokolo tjerati. Spljećani pako su na ono vodjeni bili 
od svoga kneza Pavla Humskoga čista Slavena, a znamo, da su u 
ono doba ponajviše Slaveni primorskimi gradovi upravljali. Što Toma 
nenadje za potrebito, da i slovcem ukori onu okrutnost, pravo je 
