190 S. LJUBIĆ, 
lubanju rodjaci nosili kao obranu proti zlu duhu. A da se je to 
vierovanje još na dugo sačuvalo dokazuje jedan bakreni ogrljač 
našast u Champagne, o kom je kao amajlija okrugli komad lubanje 
visio. Tri puta se našlo u pržini, kojom je lubanja napunjena bila, 
njekoliko malih okruglih komadića od druge lubanje Broca nalazi 
u tom zagonetnom pojavu dokaz ondašnjega uvierenja o drugom 
životu. Otelo se jadniku na svoj vlastiti probtak i dobit bud i 
komadić a nesma polovica lubanje; tako mu se davalo, pošto nije 
mogao živjeti na drugom svietu s onako nepodpunom glavom, pod- 
loge, da si ovu popravi. Glede načina, kako se je u operaciji po- 
stupalo, misli g. Broca, da se je provrtanje struganjem kosti izva- 
djalo. Tako i dar danaska rade stanovnici na otocih južnoga morja. 
Kod njekih nemoćih liečnik struga lubanju nemoćnika komadićem 
stakla tja do dura madre, a tako postupaju još sada po Broki te- 
žaci u Lozčre u Francezkoj sa svojimi ovcami, kad opaze, da su 
od vrtoglavice napadnute. U doba Dolmena bit će se služili za tu 
operaciju zaoštrenim kamenom. Glede lubanja poslie smrti provr- 
tanih čini se, da su se komadi od njih oštrim orudjem izsiečavali 
ili izklesavali. Poznato je već davno, da su i u doba klasičke ar- 
keologije liekari u njekih nemočih provrtavali lubanje, ali da su 
težaci već u doba Dolmena taj zanat tjerali, i takovom  smielosti, 
koja meće u čudo i današnje ljekare, to se stoprv doznalo uslied 
pomnjivoga iztraživanja u grobovih Dra Pruničresa. (4. Figorini 
stavlja na znanje, da su sada te iste navade u običaj kod stanov- 
nika otoka Andamanskih. G. Sehaffhausen dodaje k Brokinu pri- 
obćenju, da je tu skoro na sastanku antropologa u Jeni pokazao 
komad čovječje lubanje, umietno zaobljene, s rupicom za visenje, 
našast u jednoj mogili Turingije, u kojoj je bilo i predmeta od 
tuča. On ga smatrao kao spomenica. Kost je tako malena, da se 
pripisati može djetetu, te da ju valjda njegova mati kao spomen 
čuvala. A što se tiče rupice povrh svoda sieća na izviešće Stu- 
bovo, koj reče, da su stari Belgjanci povješavali od njih umorene 
neprijatelje. To se lasno obavljalo konopićem i štapićem, koj je 
ulazio u rupice lubanje. Takova se lubanja čuva u muzeju Ko- 
danjske knjižnice. G. Worsaae povraća se na tvrdnju g. Broke, da 
prisutnost izgorjelih kosti u njekih grobovih mogla bi dovesti na 
misao, da je taj običaj trajao i za tučnoga doba, te nabraja razne 
uzroke, koji su mogli te posljedice proizvesti u grobovih čisto ne- 
olitičkih. Primećuje i to, da u što se tiče viesti, da se je u mnogo 
spomenutoj pogrebnoj hodnici Borreby medju kostmi jedna provr- 
