PRILOG ZA POVIEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE. 3 
Onda se metne u jedan cievni kraj cvek (Kern), koji se zašilj 
poput piska, a u ciev ureže glasnica (Schall-Loch, Luftloch). Kad- 
kada se u sipovku urežu i prebiraljnice t. j. luknjice (Grifflčcher), 
a onda se može izvoditi iz nje više glasova, nu tada sa ne zove 
više sipovkom nego pištaljkom ili sviralom. Opis ovih sliedit će 
kašnje. 
e) Rožak. 
Rožak (rožić), zvan i trubljela ili ugadjača (ugadjalo), jest rog 
kozji, dug 12—14 cm., koji ima na uzkom kraju drven cvek poput 
sipovke. Koliko i jest jednovit ustroj ovoga glasila, toliko ipak 
muke zadaje ugadjanje njega, jer valja da uviek izdaje glas g. 
Gajdaši slavonski rabe rožak, kada hoće da ugode dvoje gajde. 
Glagol za taj čin jest ili rošiti ili ugadjati. 
Dlikom rožića ne mogu služiti, ali sam ju vidio u Brodu kod 
nekoga gajdaša, koji mi je protumačio svrhu ovoga glasila i kazao 
mi razna imena njegova. 
Nešto o poviesti ovih glasila. 
Ovdje nabrojene zviždaljke sižu u prvo doba ljudsko, te su očit 
dokaz, da su se praotci roda ljudskoga izvadjanjem jednoga samo 
glasa iz kojega glasbala ne samo nasladjivali, nego da im se je takav 
glas poput nevidive, demonske ali ipak čovječjoj slične prirodne sile, 
poput čovječega glasa neljudskoga bića prikazivao, jer su ova naj- 
primitivnija glasbala odmah sa zviezdami u savez donieli, te mislili, da 
svaka zviezda nekakav praglas zastupa. Da su se pako prvi ljudi 
mogli zbilja radovati takovu jednomu samo glasu, o tom nam svje- 
doče još sada gdjekoja divlja plemena Azije i Amerike, koja prate 
svoje popievke ničim inim do takove zviždaljke jednoga samo glasa, 
ii koja pri svojih plesovih ne imaju inih glasbala do vćska nekoga 
bubnjića. Ženobius pripovieda, da arapski pastiri, stražeći nočju, 
posjedaju oko vatre, te iz duge trstenice sveudilj jedan glas sviraju. 
Ovim bi jednim glasom posvirivali do zore toli neprekidno, da bi 
odmah tko drugi preuzimao trstenicu, čim bi se jedan od njih svi- 
ranjem umorio. 
Poviest ovih jednostavnih glasila čudna je osobito s toga, što su 
ova i dan danas jošte u svih naroda svieta više manje u porabi, 
! Sravni Volkamonov dodatak k izdanju Plutarcha ,,De instrumentis 
veterum musicis“. Lipiska 1856. pag. 149. 
* 
