28 FR. Š. KUHAČ, 
može zamučati, pa da pogreške velike gospode, krila ih ona koliko 
im drago, izadju opet na vidik, osobito ako ih povjeravaju takovim 
ljudem, koji ih obično briju. 
Vilina gora. 
Imao nekakav bogati čovjek jedinka sina, pa odhranivši ga do 
oružja, pošlje ga po svijetu da teče; ali ne teče da aspri steče, 
nego da steče pameti, i da vidi idući po svijetu, kako se trudno 
živi i kako se valja mučiti, da se ovoga kratkoga vijeka pošteno 
živi, i dade mu nekoliko aspri, što će mu dosta za put biti. Kad ga 
opremi, mnoge mu stvari preporuči a najviše da čuva novac, pak 
ga s blagoslovom odpusti. Idući ovaj mladić po svijetu, dodje u 
nekakav grad, gde vidi, da jednoga čovjeka vode na vješalo. On 
se začudi, pak pritrčavši zapita, šta je skrivio ovi siromah čovjek, 
te ga na smrt osudiše, a neki mu odgovori: ,Ovi je čovjek dužan 
mnozinji, i ne imajući odkuda da sve svakome izplati, po zakonima 
ovoga mjesta zaslužio je smrt.“ On čuvši ovo zapita sudnike: 
» Gospodo! jeli moguće, da ja toga čovjeka od smrti odkupim i da 
platim što je dužan?“ Oni mu odgovore; ,Za što ne! plati toliko 
i toliko, pa evo ti čovjeka da od njega činiš što hoćeš.“ 
On izvadi sve ono novaca što imaše pa najposlje sve haljine do 
košulje, i kad namiri koliko je trebalo, sudnici mu dadoše čovjeka, 
te on s njim po svijetu proseći od vrata do vrata. Jednu večer 
ležeći zajedno ova dvojica reče odkupljenik: ,Meni se dodijalo već 
ovako živjeti, a još mi je žalost viša tebe gledajući, gde s mene 
stradaš, nego hajdemo u vilinu goru, tamo ćemo naći jednu moju 
posestrimu, i ona će nam kazati način, kako ćemo obojica obo- 
gatiti.“ Mladić pristane na ovo i uputi se k vilinoj gori sve stran- 
puticama nekijem, kalauzeći odkupljenik a mladić sustopice za njim, 
dok tako dodju u nekaku goru, kojoj vrh do mjeseca doticaše, a 
listovi joj zlatni bjehu, a stabla srebrna, a usred nje vidjaše se 
veliki plam i dim od ognja. Mladić videći to prepadne se i upita 
svoga druga: ,Šta je ovo? Kakovo je ovo čudo?“ A on mu od- 
govori: ,Neboj se, ovo je sve moje posestrime i njezine matere, 
pa i naše, samo teke znadi, da se mi dvojica ne možemo njima 
na jedanput iznenada javiti, nego ja otidoh k njima, da im se javim 
i da im kažem, da smo došli k njima, da s njima živimo, a ti me 
pričekaj ovdjen pod ono drijevo, te je od suhoga zlata a perja su 
mu biserna; ma pazi, bez velikoga svoga čuda nemoj pisnuti riječi 
jedne, doklen se vratim opet k tebe, jer je ovo drvo sviju vila, 
