PRILOG ZA POVIEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE. 36 , 
hrv. srb. sviralo', svirao, sviroka, sviročica, svirala, svirale, svirla, 
sviralina, sviraljka, svirjel, svirjelka, svijara, svirka i svrdonica. 
Po tom je vidjeti, da slovjenska rieč svirala stoji u najužem 
savezu s indijskim imenom glasa sva, pa da je svakako starija od 
rieči «oMoc, tibia, fistula, flauto, chalume i Pfeife. Može se dakle 
sasvim pouzdano uzeti, da se u Slovjena svirala čuva još iz onih 
najstarijih vremena zajednice arijskih naroda, pa da i latinska rieč 
serranae polazi od indijske swar (serja)?. 
Helenski wovavdoc, ili na kratko zv\oc zvan,. bijaše sasvim nalik 
našoj svirali budući da poput nje imaše i ciev (zvanu PouBut t. j. 
dušnik ptičji), pisak (0246<), glasnicu (rpornua od rporo) i luknjica 
(Tapzovrnuara). Naš zemljak Dubrovčanin filozof i glasbovni pisac 
Patricius Franjo (rodjen 1529 ili 1580 u Klisu u Dalmaciji, po 
drugih na otoku Cresu) prvi, koji je o helenskoj glasbi znao nešto 
pouzdana, napisa u djelu svom ,lDella poetica“, štampanom g. 1586 
u Ferrari o aulu («924c) poseban članak, u kojem je sve izticao, 
što se o helenskoj auli doznati može. Evo dajem isti članak tim 
radje u prievodu, jer koliko znadem, nije naša knjiga dosada rabila 
ovoga djela, ili se ne na nj obazirala, premda bi već odavna bilo 
zaslužilo, da bude cielo prevedeno na hrvatski*. 
» U Helena ima mnogo vrsti cula ; Aristoten spominje ih pet i to : partenije, 
pedicije, telije, ipertelije i citarestelije. Osim ovih spominju se još monauli i fatingi 
u koje se ne sviraše s gornjega kraja cievi nego sa strane, a i datilici i etymi 
isto su ono što i frigije i scetallie, Imahu još i diopđ sa mnogo luknjica (,, quasi 
traguardevoli da cima a piedi“), musikopa i hyponerd, koji su samo na dolnjem 
kraju cievi imali luknjicu. 
|. Riječ svirao i sviralo (koja se nalazi u Stullia i u Daničićevih poslovicah) 
kao i staroslov. moracno, norovcno (Miklošić Monumenta Serbica, pag. 168) | 
probudiše u meni misao, da rieči gusta (dalm.), dipla (starosl.), svirala, cimula 
it. d. nije singular ženskoga roda, nego plural rieči: gusto, diplo, sviralo, 
cimbalo. Pa budući da Slovjeni, ne znam s koga uzroka, običavaju imena ne- 
kojih glasbala rabiti u pluralu, budne vremenom od ovoga tobožnjega ženskoga 
singulara, plural: gusle, diple, svirale, gadlje, ili dalm. gusli, dipli, gadlji, cim- 
bali (rus.) staroslov. raCabi, KHNNYEL, FADE. 
* Oskar Paul kaže u svom djelu ,,Boetius und die griechisehe Harmonik“ 
na str. 187. ,,Die rčmische tibia serranae habe ihren Namen von dem sehwir- 
renden, einer Siige iihnlichen Tone erhalten“. — Kako može svirala izdavati 
kakav glas poput pile, nije dokučiti, nu to je posljedica one učenosti, koja 
opisuje i tumači glasbala, o kojih čista pojma ne ima. 
3 Patricijevu knjigu nadjoh u knjižnici dubrovačkoj, gdje si prepisah sva 
mjesta, koja se tiču glasbe. Pri prievodu članka ,,Auli“ bio mi je u pomoći - 
knez Ivan Vojnović, sin poznatoga rodoljuba i sveučilištnoga profesora conte 
dr. Kosta Vojnovića. 
* 
