PRIRODOSLOVNE THEORIJE I DARVINISAM. 51 
mnogom obziru prirodopisu na korist — na koliko stoji sa prirodom 
u suglasju, — na koliko pako nestoji, ostaje bez važnosti. 
Izmedju hypothesah, koje su povodom sada žestokih prepiranjah, 
navest ću samo nekoje, i dodat ću svakoj nazore i opazke svoje. 
Ima nauke, koja tvrdi, da je vrst stalna, da je stalnost vrstih 
dokazana tako, da toj istini neima prigovora; tvrdi se najme: ,Na 
koliko nas izkustvo uči, sve vrsti ostaju u svojih razlikostih bitnih 
nepromienjene; razlikost ovu možemo spoznati sve do tertiarnih 
vremenah; vrsti dakle nisu divergentne nego su parallelne. Nera- 
zumievaju se ovdje sve vrsti, koje je gdjekoji systematik ustanovio, 
nego treba da se u obće prizna, da ima stalnih formah, koje na- 
zivljemo imenom vrsti. Na temelju načelah, na kojih se empirični 
prirodopis osniva, imamo ne samo pravo, nego i dužnost držati za 
istinu sve ono, što nas izkustvo uči, 1 to tako dugo, dok nas pametni 
razlozi nepoduče inako. Sve dakle forme, koje se razplodjuju uz- 
poredno t. j. parallelno, treba da ostanu parallelne i do poroda 
svoga. Nije medjutim izključeno, da vrsti nebi mogle biti promjen- 
ljive, nu to su samo oscillatie unutar granicah vrstovnih characterah, 
nikad pako nemogu biti približanja ili prelazi u druge vrsti.“ 
To je theorija o tako zvanoj: vrsti autogonoj. 
Proti ovoj nauci navadja se s druge strane upravo protivno, 
najme, da vrst nije stalna. U tom smislu sam se i ja već izrazio 
u mojih prijašnjih razpravah, niti nebi više potaknuo pitanje ovo, 
da nije opet na novo u pretresanje došlo i da se š njime nekoji 
prirodoslovci nekane poslužiti na pobijanje Darwinovih nazorah. Na- 
ročito čini se zagovornikom stalnosti vrstovne Dr. Alfred Wigand ; 
Die Genealogie der Urzellen als L&sung des Descendenz-Problems, 
oder die Entstehung der Arten ohne natiirliche Zuchtwahl; Braun- 
schweig 1872. 
Vrlo smiona je tvrdnja prijateljah vrstovne stalnosti, da najme 
stalna razlikost parallelno dieli vrsti do prastarih vremenah. Tvrdnja 
ova dade se laglje izreći nego dokazati, jer kad se spremamo na 
traženje dokazah, dojt ćemo na protivne resultate. 
Palaeontologia, koju u pomoć pozivljemo, jasno dokazuje, da se 
gotovo nemože naći nijedna sada živuća vrst medju ostancima sta- 
rijih periodah; svi repraesentanti tertiarne florae i faunae imadu 
većom stranom analogon samo u sada živućih rodovih, nipošto pako 
u vrstih. Mnienje autogonistah moglo bi dakle valjati samo onda, 
kada bi njihove vrsti bile istovetne sa sada živućimi vrstmi, u kom 
slučaju bi broj rodovah, vrstih na rod spadajućih i broj individuah, 
* 
