84 LJ. VUKOTINOVIĆ, 
organizam na razvojni postupak, t. j. na izkazauje svoga života, 
kako je dotičnim individuom  prirodjen. U obće nije neumjestno 
pripisati unutarnjoj snazi razvojnoj početak formah organičkih, nu 
pitat se može punim pravom, jeli vis movens neleži u mechaničko- 
materijalističkih uplivih izvanjskih, koje na život probudjuje razpo- 
loženje unutarnje? — Je li život probudjuje organe, ili unutarnja 
snaga oživljuje organe? — Jasno se dokazati neda niti jedno niti 
drugo, nego nije izključena slutnja, da jedno s drugim u slozi 
može probuditi život. 
Darwinisam se uklanja takovim abstractijam, i držeći se stvar- 
nih dokazah tumači unutarnji zakon razvojnosti time, da razlaže 
sredstva i načine, kojimi se priroda služi u djelovanju svome. 
Ako je zakon unutarnje razvojnosti izreka samo idealna, onda 
spada na metaphysicu, u krugove dakle, u kojih se nerodi ništa 
realna; za prirodopis dakle neima važnosti; ako je sila, koja radja, 
stvara i proizvadja, tada se mora osloniti na materiju, jer drugčije 
nije kadra proizvoditi individua, koja primaju tjelesne forme i 
dobivaju realan život; za koji slučaj su potrebni organi physički, 
t. j. apparati, dakle mechanisam, a to je upravo ono, što Dar- 
winisam zahtieva; iz toga sliedi očevidno, da iz nutra kao što 
izvana djeluje neki mechanisam, nikada pako abstractije idealne. 
Darwinisam se velikom stranom krivo shvaća, te mu se pripisuju 
posljedice, koje š njime nestoje u savezu, niti ih je Darwin ikada 
zamislio. Darwinisam ima mnogo protivnikah, koji su njegovu 
nauku hotomice izkrivili, ima i takovih, koji su ju krivo shvatili. 
< Darwinov princip transmutatije, kako ga je kašnje sim točnije 
protumačio, neuči to, da promjeni formah neima ni zakona ni 
granice, da iz crva n. p. postaje sitnom variatijom ptica i kao što 
se često čuje, iz majmuna čovjek; Darwin misli, da su se iz prvo- 
bitno stvorenih vrstih odielili stanoviti redovi organismah , koji se 
polag glavne osnove svoje razvijahu shodno uvjetom životnim u 
njih položenim. 
Ako se dakle uzme, da postoji sveobća osnova glavna, višom 
snagom  stvoriteljskom označena, po kojoj je označen takodjer 
smjer za ukupnost života organičkoga, te ako se pomisli, da u 
prvo doba zaradi geologijskih okolnostih organismi nemogahu živiti 
u onih formah i u onih brojevih, u kojih ih danas vidimo, onda 
sliedi, da su se morala razvijati individua iz svojih recimo po- 
četnih za današnji viek neshodnih formah na one type, koji su 
suglasni rodoslovnim savezom i sadanjim okolnostim zraka i zemlje, 
