PRIRODOSLOVNE THEORIJE I DARVINISAM. 97 
surovi instineti, um označen ludostju, razbor razkidan, nejasan, nedo- 
sljedan, tielo sgureno i prignuto — tako da se iz tjelesnih i umnih 
svojstvah majmuna dade razabrati, da njegova pamet vrlo nizko 
stoji, niti neima dvojbe, da konj, pas i slon posjeduju mnogo više 
umnih svojstva nego li majmun; dokazi tomu obće su poznati. 
Krivo bi dakle sudio, tko bi mislio, da Darwin nauča, da je čovjek 
neposredno proizišao iz majmuna. 
Da je čovjek mnogo prije ugledao svjetlo ovoga svieta, nego se 
obično sudilo, niti o tome nema dvojbe, jer su njegova svojstva 
— ma i najprimitivnija bila — uvjek takova, da se je mogao: bra- 
niti proti štetnim uplivom izvanjskih okolnostih mnogo uspješnije, 
nego ikoja druga životinja. Nagon višji, intellectus, oštroumje 1 
lukavost, koju prostiji čovjek još većma posjeduje nego i sim izo- 
bražen, omogućio ga je već u prvih početcih, da si je pribavio 
odielo, oružje i hranu potrebnu; uslied toga nebijaše čovjek nikada 
podvrgnut onim raznim posljedicam, koje izražavahu promjene 
izvanjskih odnošajah na život i na obstanak inih životinjah i pro- 
izvodnine vegetabilnih krugovah. Niti je selectija niti borba za 
obstanak bivala u čovječanstvu u onoj mjeri niti onim načinom, 
kao kod inih nižih stvorovah jer je čovjek vazda imao u svojoj 
umnoj snazi veliko preimučtvo, koje mu pružaše sredstva za va- 
ljanu obranu proti svakoj napasti. 
Covjek imadjaše u svako doba neku sympathiju i moralno čuv- 
stvo za družbenost, i ovu znadjaše on već u početku svoga života 
ustrojiti polag stanovite osnove; uslied toga bude uzajamno pru- 
žana podpora i vodjena borba proti svemu, što bi moglo obustav- 
ljati razvitak čovječanstva i njegovu podpunu pobjedu nad svimi 
protivnici. 
Svojstva ova već u početku čovjeku podieljena bijahu izvorno 
jošte nejasna, nu svakako tako odlučna, da se š njimi mogaše i 
nehotice služiti na korist svoju, držeći ih najprije za glavnu svrhu 
svoga obstanka, a kašnje za poboljšanje i usavršenje svoga života. 
Iskra ova sjajna, koju je čovjek već u postanju svome zadobio, 
— toli je značajna, da se ne samo luči od svih inih organah, nego 
se i mora označiti kao najvažnija medju svimi; te budući da su 
um, pamet i duh čovjeka izključivo njegova svojina, koju s nije- 
dnim stvorom nedieli niti približno, to se niti izvor uzvišene ove 
prednosti nemože tražiti u onih krugovih, koji stoje izpod čovjeka. 
Svi organismi se mogahu razviti iz nižjih svojih početakah na 
višje i savršenije putem pretvorbe, putem heterogenoga plodjenja, 
nu vazda unutar granicah, koje označuje priroda zakonom rodo- 
slovnim: tim putem se razvijahu mnoge životinje dobivši koristnija 
i ljepša svojstva, bolju ćud, pitomije nagone i vedriju uvidjavnost, 
nu do višine uma, duha i govora čovječanskoga nije se nijedan 
stvor razvio, jer nije mogao prekoračiti onu medju, koju priroda 
postavi djelovanju silah productivnih, zvale se one imenom trans- 
mutatije, heterogenoga plodjenja il zakonom unutarnje razvojnosti. 
Covjek mora se ozvati ne samo glavom nego i vrhovnom te 
RU DARE xEO 1 
