98 LJ. VUKOTINOVIĆ, 
izhodnvm točkom prirode organičke. Slučajmo što Wallace kaže: 
»Stupilo je biće u sviet, kojemu ona subtilna moć, koju nazivljemo 
duh, više valjaše, nego snaga tjelesna. Premda g6 na tielu, izumio 
si je odjeću prema nepogodam vremena; premda niti tako brz kao 
jelen, niti tako jak kao divlji v6, ipak si skova oružje, kojim je 
obojicu nadvladao. Premda se nemogaše hraniti divljim biljem poput 
inih životinjah, ipak se znadjaše služiti proizvodninami prirodnimi, 
kako mu koristno bijaše. U trenutku, kad je razumio ruke upo- 
trebiti i prvo_orudje si izdjelati, lov loviti, vatru ložiti, da si jelo 
skuha, i napokon prvo sjeme posijati, — nastade u prirodi pod- 
puna revolucija, revolucija, kojoj nebijaše para u svih predidućih 
periodah zemaljskih, jer se time ukaže biće na svietu, koje se 
neimadjaše više mienjati po uplivu mienjajućih se izvanjskih okol- 
nostih — biće, koje bude do stanovitih granicah i nad samom pri- 
rodom uzvišeno, koje može prirodu controllirati, regulirati i sebe 
u suglasju š njome uzdržati — ne promjenom tiela svoga, nego 
KETONI duha svoga.“ 
»Eto u tom nazrievamo pravu visost i čast duha čevječjega. Sa 
toga gledišta možemo dopustiti, da i oni neko pravo imadu, koji 
za čovjeka zahtievaju posebnu positiju kao razred, classu ili pod- 
carstvo. Sbilja čovjek je biće za se, jer ne podleži onim velikim 
zakonom, koji uplivaju na sve ine organičke stvorove. Da više 
jošte: pobjeda, koju steče, podjeljuje mu odvažan upliv na sva ostala 
bića. Covjek se nije samo izmaknuo ,naravskomu izboru“, nego 
ima takodjer i mogućnosti oteti štogoder prirodnoj snazi, koju ona 
izražavaše u obće prije njegova postanka. Možemo si već sada 
anticipando predstaviti vrieme, u kojem će se na zemlji radjati 
samo upitomljene životinje i kultivirano bilje, u kojem će razplodni 
izbor, čovjekom rukovodjen, nadomjestiti ,naravski izbor“, a*ocean 
ostati jedina gospoštija, gdje bude vladala ona vlast, koja odprije 
jedina vladaše na zemlji u nebrojenih vjekovih prastarih.“ 
Mogli bi se u takova razmatranja i nadalje jošte udubiti, ali 
nebismo nikamo dalje doprli, nego do toga, da nam je nedokučivo, 
kako se je to toli sjajno preimućtvo čovjeka u svom početku raz- 
vilo? Toliko je očevidno, da izvor čovjeka u majmunu ili njegovih 
izravnih predjih tražiti nemožemo, jer ondje izvor plemenitosti i 
uzvišenosti tražiti, gdje nevidimo drugo, nego prostotu i nizost, 
bilo bi zavaravati sama sebe i pristajati na nedosljednost; neostaje 
dakle drugo, van da prije, nego li se podajemo smionim, ničim 
nedokazanim tvrdnjam, očito priznamo, da ovu zagonetku riešiti 
nemožemo. Budući je ipak čovjeku vazda milo vjerovati na uzvi- 
šenost zvanja svoga, i na bolji napredak i što veću savršenost 
ukupnoga čovječanstva, to nemože niti ikojoj znanosti na uštrb 
biti, ako pomislimo, da ima preko granicah našega shvaćanja, stvo- 
riteljne snage, koju u posljedicah svojih možemo izkusiti, ali u dje- 
lovanju svome sada jošte nismo ju kadri razabrati. 
Posve lahko se može oprostiti prirodosloveu, ako bude zaveden 
krasotom prirode; kadgoder i zanešen uredjenjem frappantnim raz- 
