PRIEPOROD BISKUPIJE ZAGREBAČKE U XIII. VIEKU. 143 
Uvedenjem crkvenih redovah pružila se velika pripomoć doma- 
ćemu svećenstvu, jer ne samo da mu bijahu pomagači u nauku 
vjere, i učitelji mladeži, već što više, oni ih bogatili poučnimi 
knjigami svake struke, koje se tada samo u ovakovih sborovih 
pisati mogle. 
Sve ovo bijaše zasluga biskupa Stjepana, da velikim svojim du- 
hom shvatio je i to, da mu se jošte pobrinuti valja da se uzobrazi 
i nježni spol, hrvatske djevojke, koje su kao buduće supruge kro- 
titi imale divlju ćud svojih muževah i utjecati na uzgoj diece svoje. 
U biskupiji nebijaše tada jošte samostanah za duvne gdje bi se 
hrvatske kćeri obučavati mogle u knjizi i ručnom djelu, pa toga 
radi Stjepan, u biskupskom gradu Ivaniću sagradi i obdari samo- 
stan i crkvu sv. Marije, u koj uvede koludrice reda cistercitskoga.! 
Ovim svim udario je revni Stjepan pravi temelj prieporodu 
povjerene si biskupije, i u kratko vrieme odstranio stogodišnje 
priepone njezinu razvoju, a zamjerno je, da se taj prieporod za- 
počeo upravo tada, kada se susjedna Ugarska nalazila u najvećem 
metežu s interdikta kojim je ostrogonski nadbiskup udario (1232.) 
bezbrižna kralja Andriju, njegov dvor i cielu kraljevinu. Upravo 
u to doba, kada je narod ugarski scienio, da mu je vrielo vječnoga 
spasa zasuta, jer je ponestalo crkvenih obredah, i da su mu dveri 
nebeske zatvorene, jer su mu crkvena vrata zaključana bila, sunce 
bolje budućnosti prosinulo je na hrvatskom zreniku. 
Postavivši tako čvrsti temelj i označivši pravac samostalnomu 
razvitku, preostala bijaše biskupu Stjepanu jošte jedna priepona, 
koju je svladati morao, suzbiti zahtjeve opata sv. martinskoga, i 
odstraniti svaki upliv ugarske hierarchije. Premda u svoje vrieme 
gcienilo se, daje ova zapreka neoboriva, nu sada, kada se naj- 
novijim pokretom uvjerila rimska stolica, da dioeceza ova i do- 
statno jamstvo pruža, da će započeti rad i valjano nastaviti moći, 
a videć ujedno, da ugarski episkopat ni najmanje neizpunjuje onih 
obvezah, koje je preuzeo spram zagrebačke biskupije, to je sam 
papa Grgur IX. radostno susretao težnje Stjepanove. 
Opatu na brdu panonskom, koj je prije četiri godine tvrdokorno 
još odbijao svaki sporazumak sa biskupom zagrebačkim, bijaše 
dobro poznato, da je parnica njegova uplivom Stjepanovim za- 
mahnula protivnim smjerom, i da novi papa sklonijim se pokazao 
dioecezi zagrebačkoj, nego li samostanu sv. martinskom, te je pri- 


1 Mon. hist. epise. zagrab. I. dipl. LXXIV. 
