196 STOJAN NOVAKOVIĆ, 
braći svojoj ne čuje“. U tom istom pismu u početku, kazujući 
kako je omladini, i svakom ko se sprema da upravlja narodom i 
da ga vodi, prva potreba poznati narodnost i osobine njene, na- 
stavlja J. Šafarik ovim riječima: »Prbljin treba da zna ko je on 
danas u svetu, ko li su njegova rogjena braća Slaveni, koja je 
bila njegova i sviju dosadašnja važna sudbina i historija, koliko 
slavnim uspehom su oni dosadašnje svoje zadatke i naložena njima 
od providjenija božijeg djela riešili i izvršili, da tako, negdašnjom 
slavom i veličinom naroda svoga oduševljen, budućnost svoju još 
za njega opredeljenu poznati i za nju se dostojno pripravljati može. 
Iz dugog stoljetnog sanka budi se narod slavenski, da već jednoč, 
posle što je tjelesnom silom, hrabrom mišicom i dragocjenom 
krviju svojom rodu čovječeskom tolike nebrojene i velike usluge 
učinio, i na polju duševnom dostojno svoje veličine i svojih sposob- 
nosti mjesto zauzme. Daj da i Srbi za ovaj prevažan zadatak ra- 
diti počnu, da najpre sami sebe, svoju braću, opštu slavensku na- 
rodnost i put njoj sudbinom naznačen upoznaju, pa da složno s 
jednoplemenom braćom svojom na usavršenstvovaniju roda čelovje- 
českoga na slavu božiju djelovati počnu““. Prijedlog ovaj bio je od 
samog ministarstva radosno primljen. Ono je 22. Sept. br. 1006 
izdalo potrebnu naredbu licejskom rektoratu, da se ova predavanja 
početi mogu, pohvalivši ,,revnost g. profesora iz prizrenija lepog i 
pohvalnog preduzetka ovog“ i izrazivši mu svoje ,,blagovolenije“, 
a rektorat je objavio predavanja publici u ,,5rp. Novinama“ s da- 
tumom 29. Sept. s tijem, da će prvo predavanje biti dana 1. Okto- 
bra, umoljavajući svakoga ,,kome poznanije našeg slavenskog roda 
na srcu leži, da bi ova svima pristupna predavanja posećenja svoga 
udostojiti izvolio“. Ne mogoh nači ni koliko su ova predavanja 
trajala, ni kad su prekinuta, ni kakav im je obseg bio. Na njima 
sam se zabavio toliko, što su ona u istini prva predavanja o slo- 
venstvu u novoj državi srpskoj, i što me osobito veseli, što su ih 
bar svi oni mjerodavni činioci, do kojih je stvar stajala, tako rado- 
sno primili. Razumije se samo po sebi, da manifestacije odušev - 
ljenja, ma kako iskrene i duboke bile, traju dugo samo onda, ako 
za njima dogje unutrašnja ozbiljna pripravljenost za djelanje, i ako 
je uz njih i sva zgoda spoljna. Toga pak ni jednoga ni drugoga 
niti je, spram tadašnjih naših prilika, bilo, niti je moglo biti. 
Odmah za ovim Šafarik nam se javlja kao radnik u ,,Družtvu 
srpske slovesnosti“," u kojem je, kroz dugačak niz godina, bio jedan 

' Tako se do 1864 zvalo ,,Srpsko učeno društvo“. 
