PUTOVANJA PO BALKANSKOM POLUOTOKU. 183 
ima tih potežkoća, što je toga još dosta neizdano, što je gradja 
u starih riedkih knjigah kojekud raztresena, te velike čuvene 
knjižnice neimaju mnogoga starijega djela, koje bi nam bilo trebalo 
pretresti. Tkogod napomene, da smo što propustili, biti ćemo za 
svaku opazku zahvalni; jer je tu prvi put kušano, koliko je nam 
znano, sakupiti znatnije sredovječne putopise o balkanskom  polu- 
otoku u jednu cjelinu. Mi se nadamo još jednom vratiti na ova 
putovanja i onom zgodom nadoknaditi, što smo ovaj put mimoišli, na 
ime kada budemo razpravljali o kosmografih srednjega vieka i 
ocjenjivali njihove opise zemalja i narod& balkanskoga poluotoka. 
Držeći se motiva putovanja, kako je u pristupu istaknuto, obsegosmo 
sva poznata nam putovanja po balkanskom poluotoku u svetu 
zemlju do konca petnaestoga vieka, kojih se putopisi sačuvali, a tim 
zahvatismo glede našega poluotoka preko historijske medje srednjega 
vieka te posegosmo u osmansko doba. 
Putopisi srednjega vieka po balkanskih zemljah u obće druge 
su naravi i drugoga smjera, nego što se od putopisa izčekuje. To 
nisu naučna putovanja, odnosno putopisi, nego ponajviše pobožna 
putovanja. Ova neupoznavaju čitaoca sa životom naroda, njegovimi 
zakoni, navadami i običaji, niti se mnogo obziru na prirodne odno- 
šaje zemlje, na puteve i mjesta, kojimi se je putovalo; tim većma 
na predmete pobožnosti, na crkve i samostane, na ostanke svetinja 
i na sve ostalo te ruke što gdje ima. Poradi toga nije sadržaj i 
oblik ovih putopisa prema onomu, što se obično u putopisu traži. 
Ako se stvar pobliže razmotri te uvaže tadanje okolnosti, naime 
doba, iz koje potiču oni putopisi i prigoda, kojom su postali: tada 
treba sasvime drugom mjerom mjeriti i ocjenivati one putopise, 
nego što se u obće potrebuje od pravih putopisa. Ako se uvaži, 
da su pobožni putnici samo prolazili balkanskim poluotokom u 
svetu zemlju, da jim nije bila svrha proučavati druge zemlje i nji- 
hove narode, već je bila samo sveta zemlja cilj njihova puto 
vanja: prema tomu i putopisac smatra put do svete zemlje pukim 
prolazom, kojega mu je popis poput uvoda, a potanki opis svetih 
mjesta i njihovih svetinja glavnim mu je predmetom. S toga opa- 
žamo, da mnogi putopisci opis prolaznoga puta sasvime izpuštaju 
ili ga samo mimogred kao poznatu stvar napominju, te umah s opi- 
som svete zemlje kao poglavitim predmetom putopisa svoje pričanje 
začimlju. Ako su pobožni putnici na prolazu kroz balkanske zemlje 
mogli glede priedjela pobilježiti samo najobčenitija opažanja, što je 
njihovo oko putem spazilo, to bi se ipak točniji opis naroda, puta 
