186 A. VEBER, 
samo u pojedinih piscih čitaju; tako šćah, šćadijah mjesto obćeni- 
tijega hotijah; tako uedižen mjesto uzdignut, tako uzvisit mjesto 
uzvišen, tako satrie mjesto satre. Što da kažem ob onih razlikah, 
koje su pravilne, ali koje i narod i pisci različito upotrebljavaju ? 
Tih ima sila. Tako od pljuvati navodi Parčić praesens: pljuvam i 
pljujem. a Vuk i Daničić «amo pljujem; tako od početi navodi Par- | 
čić i Daničić praesens: poč-n-em i poč-m-em, a Vuk samo poč-n-em. 
Tko će sada odlučiti, koji od tih prerazličitih oblikah da se zadrži 
u književnom jeziku? 
Na to pitanje odgovaraju svi naši sviestni učenjaci: slovnica, pak 
imadu posve pravo. Dok se u narodu kojem nepočme razvijati 
slovničko iztraživanje, dotle se prerazličiti oblici radjaju, živu i 
izumiru; pak taj narod nemože imati jednoga književnoga jezika, 
kakov je po primjeru svih prosvjetljenih narodah za knjigu potre- 
ban. Tek slovnica izpita valjanost tih razlikah, pak njeke zadrži, 
a druge zabaci; tek slovnica sačuva njeke oblike, da oslabljeni 
neizumru. Tako je i zagrebačka škola postupala glede imenah, ter 
smo na primjer zadržali u prozi kod izvjestnoga pridavnika pod- 
pune oblike, pišući: dobroga, dobromu mjesto dobrog, dobrom; a 
zabacili smo prepozicionale: dobromu i dobrome mjesto dobrom; 
tako smo zabacili genitive i prepozicionale plurala na teh, a zadr- 
žali na ih: dobrih mjesto dobrieh. Nastavke pluralne samostavnikah 
na ima, ama prenieli smo na dvobroj itd. itd. To je pobjeda slov- 
nice, koja je kod zagrebačke škole tim primakla jezik ideji knji- 
ževnoga jezika. Tim je hrvatski jezik postao u knjizi stalniji, pre- 
gledniji i laglji. U ime tih liepih svojstvah jezika nemogu odobriti, 
kad se pojedini pisci od tih i slovnicom i porabom jur ustanovlje- 
nih oblikah udaljuju. Bogatstvo je jezika u svakom obziru liepo 
svojstvo, ali preobilje čini ga zapletenim i težkim; kano što je 
prevršen nakit svakoj stvari nagrdom. Slovnica je dakle najsigur- 
niji tumač i čuvar jezika, u čem se svi slažemo. 
Ali kad se zapita, na čem da se osnuje slovničko izpitivanje, 
razilaze se naši učenjaci na razne strane. Privrženici historičke 
škole zahtievaju, da se izpita sva prošlost jezika, pak da se u slov- 
nici, (koja ima služiti za današnju porabu) protumače svi oblici, 
koji su živili. Nu takovih imade na sreću malo. Svjestniji znadu, 
da je mnogo oblikah izumrlo, pak da se takovi neimađu povraćati 
u današnji jezik, dakle niti u današnju slovnicu. Tako Daničić ne- 
razpravlja u slovnici prve osobe praesensa na u, osim kod onih 
glagoljah, koji još i danas tako služe, dakle ne +zvedu, popiju, že- 
