PABIRCI PO SLOVNICI HRVATSKOJ. 181 
liju, već izvedem, popijem, želim; ali navodi: hoću, mogu itd.; tako 
nenavodi više oblikah: grdjahomo, grdjahote, več grdjasmo, grdjaste 
itd. I to punim pravom. Poviest jezika ima po mojem mnienju 
služiti tomu, da se s jedne strane u slovnicu sadašnjega jezika neu- 
vode oblici, kojih nije bilo; a s druge strane, da se dokazani po- 
javi današnjega jezika onom prošlošću razsvjetle. Ali poviest jezika 
nemože tomu služiti, da se s toga učvrsti u sadašnjoj slovnici koji 
oblik, što ima potvrde kod pojedinoga pisca prošlosti; jer tu na- 
staje dvostruko pitanje: nije li ona poraba pogrešna, i nije li možda 
u današnjem jeziku drugom zamienjena? Dakle povrh poviesti je- 
zika s navedenom stegom treba da se pita za današnju porabu i 
za njezinu pravilnost prama dokazanim zakonom jezikoslovja: smije 
ge oblik, ma bio i sada u porabi, zabaciti, ako se protivi takovim 
zakonom. Tko je na primjer osvjedočen, da je praesens tkem od 
tkati pogrešan, smije ga izpustiti iz slovnice, premda mnogo rabi 
ne samo u Sarajevu, kano što navadja Vuk, nego i po drugom 
štokavskom narodu, na primjer: u Hrvatskoj, Dalmaciji i Slavoniji; 
ito ga zato smije izpustiti, što taj glagolj ima još dva druga 
oblika: ikam i tčem (čem). Daničić je osvjedočen, da su sva tri 
oblika pravilna, zato i sva tri navadja u slovnici, pače 3. osobu 
plurala iXu, što je očevidno naprama tkem, drži pravilnijom od iču, 
prama ičem, ili kako on kaže ču naprama čem. Medjutim, kad bi 
koji oblik samo u jednoj formi živio u narodu, morao bi ga gra- 
matik navesti, ma se i protivio. dosada priznanim zakonom jeziko- 
slovja, jer ga treba, a moguće je, da mu se pravilnost kasnije dokaže. 
Al i glede onih oblikah, kojim se nemože odreći pravilnost, vlada 
i u govoru i u pismu tolika različitost, da se njihovo slovničko pi- 
tanje nemože riešiti niti na temelju današnje porabe, niti na jezi- 
koslovnoj pravilnosti, već treba po mojem mnienju još i medjusobni 
dogovor, bez kojega se nije riešilo pitanje nijednoga književnoga 
jezika. Tako kad Parčić i Vuk kažu, da pozivati ima u praesensu : 
pozivam i pozivljem, a opet za darivati kad Parčić kaže da ima 
darivam i darujem, a Vuk samo darujem; isto tako, kad Parčić 
kaže, da drhtati ima drhćem, a Vuk i Daničić: dršćem; a opet za 
daktatt kad Daničić dokazuje da ima dašćem, a Vuk i Parčić na- 
vode dakćem: tu je očevidno, da treba dogovora. 
To je razlog, što sam se ja danas dao na dogovor o njekih toč- 
kah naše slovnice, osobito pako o glagolju. 
Ako se zametne pitanje, što da se u slovnicu uzme i kako da 
se tumače oblici slovnički, onda se mora razlikovati svrha, koju 
