190 A. VEBER, 
postaje: pad-đ-m, pad-a-š, pad-a, pad-a-mo, pad-a-te; ali kod 3. 
os. pl. već se spojni glasnik neasimilira osnovnomu, jer od pada-o-n 
pada-a-n-pad-đ-n nemože nikako izaći a==u; zato tu treba reći, da 
on prelazi u &a=u, a proti hijatu da se umeće j =pada-j-u. Nu ni tim 
nije još sve rečeno, jer kod osnove tonu neasimilira se spojni veznik 
osnovnomu, već osnovni spojnomu, ter od fomu-e-m postane tone-em= 
ton-8-m itd. od tonu-0-n postane tono-o-n=ton-ax==n-ou. Da, al imade 
i osnova pisi, kod ove se ništa neasimilira, već se pred spojnim 
glasnikom osnovni glasnik preglasi u j, jer inače nebi moglo izaći: 
pisj-e-m = piš-e-m. Kod ove posljednje osnove dokazano je doduše, 
kako od pisi postaje piš-e-m, ali nije dokazano, kako da je postalo 
piš-€-m, pošto ono e nije s ničim stegnuto. — Da se ukloni tomu 
težkomu zalaženju u staroslavenštinu i u davninu našega jezika, tomu 
različitomu tumačenju fazah spojnoga glasnika, nije li praktičnije 
kazati, da su nastavci praesensa: am, čm, im itd. ju, u, 6. Ovim 
se je putem postiglo uprav ono, što i onim; a nije se ništa izgu- 
bilo, osim nesigurnosti u fazah spojnoga glasnika. Postiglo se je, 
kažem, isto, jer ili reknem: od osnove vidi pravi se praesens po- 
moćju spojnoga glasnika e: vidi-e, koji se asimilira osnovnomu 
glasniku: vidi-t, koji se opet stežu u 7%: vidi, čemu se napokon do- 
daje osobni nastavak m. vid-i-m; ili reknem: nastavak žm dodaje 
se osnovi, izbacivši osnovni glasnik: vidi, vid-im — rezultat je isti, 
samo što je ovo drugo za početnika mnogo laglje. 
4. Smije i mora, ako se oblici raznih glagoljskih redovah i raz- 
redah jednako prave, skupiti jih pod jedno pravilo, jer se tim po- 
maže pamćenje, što je za jezičnu obuku veoma potrebno, osobito 
kod ljudih, koji neznadu jezika, ter ga moraju naučiti. Ako ima 
njekoliko iznimakah, shodno se uvršćuju u opazke. Tko hoće da 
po učenjačkom sustavu prouči, kako se n. p. pravi perfekt histo- 
rički, mora proučiti 16 paradigmatah, dočim sav taj nauk može 
praktički gramatik, da ništa nežrtvuje od točnosti, obaviti jednim, 
po prilici ovakovim pravilom: Kod glagoljah, kojim se osnova do- 
čima na glasnik, osnovi se dodaje nastavak h itd., a kojim se osnova 
dočima na suglasnik, osnovi se dodaje nastavak oh itd.: tonu, 
tonu-h; plavje, plavje-h ; moli, moli-h; kopa, kopa-h; kupova, kupo- 
va-h; plet, plet-oh; rek, rek-oh; umr-, umr-oh itd. 
Već iz ovih njekoliko razlogah jasno se vidi, da praktička slov- 
nica mora nješto drugčije biti izvedena, nego li učenjačka; pače i 
iste se praktičke slovnice sustav može mienjati prama poitrebam 
onih, za koje se piše, samo se od njih zahtieva, da jim rezultati 
