192 A. VEBER, 
glagolj glasi u infinitivu reći. Zato je suvišno dokazivati, kako se 
od osnove pravi infinitiv, jer svatko, koji se uči hrvatski, mora infi- 
nitiv naučiti iz običaja, dotično iz riečnika. Kad znade infinitiv, 
onda mu se već laglje može protumačiti, u koji red spada dotični 
glagolj i kakva mu je osnova. Kad znadem za infinitiv padati, 
onda mi je lahko razabrati sastavine: pad je koren, ti tvorka infi- 
nitiv, a znak V. reda, koji s korenom pravi osnovu. — Isto valja 
i glede osnove za praesens. Od te osnove ima se praviti praesens, 
a često neznaš, kakva je osnova, ako neznaš praesensa. Da glagolj 
plesti ima osnovu plet, mogu samo onda reći, kad znam za praesens 
plet-em ; jer na primjer nesti, što jednako glasi, ima osnovu es, 
pak i to samo onda znadem, kad znam za praesens nes-em. Dakle 
po ovom sustavu mora čovjek znati i infinitiv svih, i praesens po- 
najviše glagoljah, ako hoće da znade, koju osnovu ima, ter u koji 
red ili razred spada. S toga, što se kod svih glagoljah mora znati in- 
finitiv, a kod većine njih praesens, kad mu se hoće opredieliti red, 
ili razred, moraju se njeki slučaji silovito tumačiti. Tako premda 
glagolj leža-ti, kako sada glasi, po infinitivu spada u V. red, meće 
se ipak u III. zato, što ima praesens na tm: lež-im, premda je u 
III. r. znak reda če, je, a ne a. Ako se pako to mora prije znati, 
nego li jim se znade osnova, od koje se imadu praviti rečeni oblici, 
onda je mnogo uputnije reći, da se infinitiv mora učiti iz običaja, 
dotično iz riečnika. Isto se uputnije kaže i za praesens najviše 
glagoljah 1. IL. V. i VI. reda; i to tim uputnije, što se po ovom 
učenjačkom sustavu može doduše liepo protumačiti, kako je prae- 
sens tih glagoljah, kad ga već znadem, postao od osnove; al se 
nemože naučiti, ako ga neznam, kako se ima graditi od osnove. 
Kad znam, da reći ima u praesensu rečem, onda se liepo dade pro- 
tumačiti ovako: Glagoljem, kojim je infinitiv na ći, osnova izlazi 
na g, ili na 4; po slovu č praesensa pozna se, da mora biti , 
dakle osnova je rek; toj se osnovi dodaju nastavci osobni putem 
spojnoga glasnika e, a grlena slova u konjugaciji pred e prelaze u 
svoja nebna, dakle: rek, rek-e-m -reč-em itd. Ali uzmi: reći i dići, 
pak neznaj jim praesensa: kako ćeš kazati, da je prvomu osnovni 
suglasnik # a ne g, a drugomu g, a ne k? Isto tako, kad znaš, 
da pad-a-ti ima u praesensu pad-a.n, a pis-a-ti piš-em, možeš to liepo 
protumačiti gore navedenim načinom ; ali neznaj jim praesensa, kako 
ćeš koga uputiti, da je prvomu osnova 4, a drugomu #; a ne 
možda obratno? "Vu nebi pomoglo drugo, nego izbrajanje glagoljah, 
koji imaju ovako ili onako, a to ide u riečnik. 
