194. A. VEBER, 
Nu premda se ni po načinu, kojim se vremena i načini izvode 
iz osnove, nemožeš uviek naučiti, kako koji glagolj ima infinitiv i 
praesens, ako jih iz običaja neznaš, možeš se ipak liepo naučiti, 
kako se prave od njih druga dotična vremena; ter se ovaj način 
za to kao do sada najshodniji preporuča. Al i tu smije i mora prak- 
tički gramatik nješto drugčije postupati. Kad učenjački gramatik 
uzima n. p. za nastavak imperfekta samo h, mora još dodati, da 
se izmedju osnove i toga nastavka meće umetak ta, a hijat da se 
dokida umetnutim j, pak izadje 2-j-ah. Onda nastavlja: od umetka 
ia može se prvo slovo asimilirati drugomu, pak postane da, koje 
se opet steže u &, pak odatle: Zh; ako li se to ah doda osnovi na 
i, onda se taj glasnik pretvara u j, tako da postane jah. Praktički 
gramatik neće ništa izgubiti od temeljitosti, a mnogo će olahkotiti 
posao, ako namah rekne, da su tri nastavka za imperfekt: #jah, jah, ah, 
pak doda, koji se nastavak dodaje kojim glagoljem: ah glagoljem 
V. i VI. reda, jah II. III. i IV, al izbacivši u oba slučaja glasnik 
osnove, a ijah suglasničkoj osnovi I. reda, a opet jah glasničkoj 
osnovi istoga reda, pak je taj inače veoma težki nauk — lahko i 
kratko riešen: pada, kupova==pad-ah, kupov-ah ; tonu, plav-je, soli: 
ton-jah, plav-jah (plav-l-jah) sol-jah; plet, greb, tuk= plet-ijah, greb- 
ijah, tuk-ijah - tuc-ijah ; pi, pi-jah itd. 
Ovakove po prilici misli mora imati pred očima čovjek, koji hoće 
da piše praktičku slovnicu, a takove nam više treba, nego li uče- 
njačke. Praktička treba da se što više oslobodi dalekoga tumačenja, 
mnogih razlikah i iznimakah, pak da putem pravilah, osnovanih na 
onom, što je najobičnije u jeziku, sigurno i lahko vodi početnika 
do znanja. Da se ta svrha poluči, usudjujem se predložiti za sada 
ove točke. 
a) Da se u praktičnoj slovnici nerazpravljaju ni lokalizmi, ni 
specializmi; jer učenik ima dosta posla, dok sigurno prouči i nauči 
sve, što je u jeziku obćenita, pak je bolje, da znade obćenite samo 
oblike dobro, nego li raznolike manjkavo. Ovo zato napominjem, 
što sam čuo gdje mnogi kažu: ,U narodu se i ovako govori, a u 
slovnici toga neima, dakle nevalja slovnica“. I kod drugih se na- 
rodah mnogo toga raznoliko govori, pak ipak oblici, primljeni u 
slovnicu, ostaju jedni. Izkustvo me uči, da učenici, dok su učili 
hrvatski iz slovnicah, u kojih su se razpravljali lokalizmi i specia- 
lizmi, nisu se jezika mogli sigurno naučiti; to su postigli tek onda, 
kad jim se je počelo podavati samo obćenito gradivo. 
