34 V. JAGIČ, 
»gočaju“ (mjesto našega glagola: govore), pa tako se i u ruskom 
sluša provincializam roauarp uz obično TOBOpHMDb, N. pr. NIPpuxogH 
KO MHb roadarb (u tverskoj guberniji) znači: dodji k meni da 
pogovorimo ili po slovenski ,pogočemo“. 
Skorim dakako ispe se pjesma kao jača potencija govora na svoj 
viši stupanj, ona se savi u uži krug značenja: pjevanje odieli se 
od govora. Ali medju indoevropskim jezicima nema jedinstva u 
izražavanju značenja: pjevati i pjesma. Samo oba azijska člana 
(sanskrit i zend) posvema se slažu u korienu g4, odakle gatha = 
pjesma, inače nema sloge. Ovaj isti korien ga živi na pril. u nas 
s ograničenim značenjem u: ga-tati, i po svoj prilici u latinskoj 
rieči jednaka značenja: vites. Medju tim latinsko canere, koje neki 
izvode iz casnere (sr. carmen mjesto casmen) te dovode u svezu sa 
sanskr. kor. cans (sr. Pott, Etym. Wo6rterb. Nro. 115), drugi od 
koriena kan (gr. xxvaćo = zvučati Curtius Grundz. IV Auflg. 140), 
odakle po svoj prilici i njemački Hahn (got. hanan = pievac, pietao), 
— stoji isto tako osebice kao i njemačko singen (got. siggvan) itd. 
Čak medju Slovinima i Litavcima nema jedinstva; oni ne znadu 
našega maru (pjeti, pjevati), mi njihova gčdćti, praes. gčdu — 
gčdmi. Bilo bi, razumije se, krivo i naopako, da stanemo odatle 
izvoditi, da indoevropski narodi nijesu umjeli ni pjevati, dok još 
bjehu negdje na okupu. Protiv toga protestuje već i jezik, doka- 
zujući, da su glagoli, što označuju pjevanje, svć od starine stara 
imovina, te im se može u drugim jezicima trag nači, samo ne u 
značenju pjevanja, nego glasa, zvuka, šuma, vike, govora. Ipak ja 
bih rekao, da ovaj nesklad jezika nije sasvim bez uzroka. On doka- 
zuje po mojem mišljenju, da u ono davno indoevropsko doba pjesma 
jošte ne bješe prekoračila prvoga stadija svojega razvitka, kao jezik 
bijaše i ona smatrana općim darom sviju i svakoga te se upravo 
s toga i ne isticaše kao nešto osobita ili vanredna, što bi svraćalo 
na sebe pažnju čovjeka na toliko, da bi za oznaku toga nečega 
vanredna trebalo bilo ustanoviti jedan izraz. Kako se u prirodi 
milijuni najraznoličnijih zvukova slievaju u jednu veliku harmoniju, 
tako se praotcevi potonjih velikih naroda indoevropskih u bezbrižnoj 
prostoti svojim slovom obračahu k obožavanoj prirodi, koja im se 
prikazivaše to blagom to strašnom, prema čemu i njihova slova 
bijahu čas puna spokojstva i veselja, čas brige i bojazni. Nitko nije 
ih učio, kakim će se riečma služiti, jošte ne bijaše niti pjesnika 
niti ustanovljenih pjesama, već je svatko pjevao kako je znao, pod 
neposrednom impresijom okružujuće čovjeka prirode. 
