38 V. JAGIĆ, 
vanjem, nego li danas. Osobito što se pjesama tiče, nema sumnje, 
da je nekoč medju obredom ili običajem i pjesmom, to će reči 
sadržinom onoga, što se pjevalo uz onaj obred, postojala sveza, 
koje danas ili više nikako nema ili je mi ne vidimo, jer je potam- 
njela, jer se običaj izmienio ili pjesma pomjerila. Najposlije hoću 
još i to izrikom da spomenem, kako bi nepravo bilo, da se dademo 
zavesti pismenim kazivanjima, po kojima ne bi bilo pjevano van u 
trenutcima razuzdana veselja, kao što to žalibog sve više postaje 
pravilom današnjeg ,kulturnog“ života. Ni po što. Ako stara pi- 
smena svjedočanstva i ne govore o narodnoj pjesmi van s prieko- 
rom, to mi znamo, da su ono pristrani svjedoci, ono su sve bez 
izuzetka tužitelji, a tko tuži taj ne hvali. Prema duhu vremena nije 
se u srednjem vieku imalo što hvaliti na narodnim pjesmama; ono 
što je snašega gledišta svakoga štovanja dostojno, u staro doba 
najviše ako se mukom podnosilo i Potest sustineri — to bijaše 
najveća koncesija, koju jednom rimska kurija učini spram one vrste 
sredovječnih jokulatora, koji se baviše pjevanjem epskih pjesama i 
pobožnih legenda. A na koji se narodni običaj gledalo tako indi- 
ferentno, kako to kažu rieči potest sustineri, ondje nijesu sredo- 
vječni ljetopisci nalazili uzroka, da još posebice o stvari govore. 
Iz svjedočanstva dakle, koja nam ostavi starina, dobijamo tek vrlo 
nepodpunu, gotovo vazda negativnu sliku — okrenuti je na pozi- 
tivnu stranu, popuniti i oživiti, to je zadatak ne odveć težak našega 
vremena. Ja se u to ovdje ne upuštam, jer je meni poglavito stalo 
do toga da prikupim sama svjedočanstva, da predstavim borbu na- 
rodne poezije za eksistenciju s novim faktorima: hristijanstvom i 
prosvjetom, da pohvatam kao u jedno ognjište one iskrice, koje po- 
izmeta sukob i sudar starih običaja s novim idejama. Nije tek puki 
antikvarski interes, koji imam pred očima; meni se čini, da se otiem 
putem može još koje šta objasniti, historijsko izlaganje ne ostaje 
po mojemu mišljenju ni tu bez rezultata. 
S. 4. U slavu pjesničke snage slovinskih naroda bješe napisano 
već mnogo panegirika. Komu nije poznato oduševljenje za slovinsku 
narodnu poeziju vatrenoga pjesnika Slavy deere ili njegova darovita 
druga Stura? Ja neću ovdje ponavljati njihovieh pohvala, samo ću 
istaknuti kao nepreporni rezultat komparativne etnografije, da i 
inostranci tako dobro danas kao već nekoč priznaše slovinskomu 
članu indoevropske familije vanrednu naklonost k poeziji. Osobito su 
važna svjedočanstva o onim krajevima, gdje slovinsku narodnost okru- 
žuju inorodna plemena te se sravnjivanje samo po sebi nudja. Upravo 
