GRADJA ZA SLOVINSKU NARODNU POEZIJU, 39 
na takim mjestima po jednoglasnomu svjedočanstvu etnografa nadkri- 
ljuje Slovinac bogatstvom svoje poctičnosti svakoga susjeda. Više tak- 
vieh svjedoka nači će čitalac u prilozima ka Kollfrovoj slavy dceri 
k sonetu 48 prve knjige, a i naš pokojni Vraz rado se bavio ovim 
pitanjem, sr. opasku k Djulabijama II. 37. Ja ću tek iz najnovijega 
vremena navesti jednoga svjedoka, koji tim više znači, što nije ni malo 
sklon na pohvale. Andree u svojem etnografskom opisu Lužica (Wen- 
dische Wanderstudien,_ Stuttgart 1874, 73 ss.) ne propušta zgode 
gdje samo može koju reći na štetu toga pošljednjeg ostatka Slovin- 
stva u sjeverozapadnoj Germaniji, gdje može koju prišiti siromašnim 
Lužičanima-Brbima, kako su nazadni u sravnjenju sa svojom go- 
spodom Niemcima. Ipak i on hvali njihovu dobru i veselu ćud. 
»Auf den Jahrmirkten ist es eine wahre Freude das heitere, leben- 
dige_ und oft ausgelassene 'Treiben der Jungen und Alten zu be- 
trachten, und jede Hochzeit, jede Kindtaufe, jede Kirchmess, jeder 
Tanzabend in kretscham (krčma) zeugt von dieser Harmlosigkeit. 
Den klarsten Beweis dafiw liefern die Lieder selbst... in ihren 
Liedern finden wir fast durchgingig den lebhaftesten und unzwei- 
deutigsten Ausdruck eines fr&hlichen Leichtsinns, einer aufgeriiumten 
Heiterkeit, einer unvertilebaren guten Laune im Gegensatz zur 
derben und treuherzigen Gemiithlichkceit der Deutschen“. Andree ne 
hotice potvrdjuje ono isto, što je dvie stotine godina prije njega 
kazano o Lužičanima u nekoj latinskoj knjižici (De Serbis Vene- 
dorum natione vulgo dictis die Wenden, Wittenbergae 1675): ,Con- 
stat illos xenodochia praecipue diebus festis frequentare ibidemque 
poculo hilaritatis exhausto pro ratione temporis hymnos sacros ex 
lisque maxime quae symbolum apostolicum spectant exercere, post 
iuniores jubilando, ovando, vociferando, choreisque ducendis ad satie- 
tatem, nolo dicere insaniem usque totam fere noctem consumere“. 
Pripoviedanje inostranaca iznosi na vidjelo neobičnu naklonost 
slovinskih plemena k pjesmi kao neku duboko u karakter zasadjenu 
crtu, kao starinu, koja je u današnje vrieme na mnogim mjestima 
čak na umoru. Tko ne zna, da je narod u opće jako konservativan, 
kojemu se je teško rastajati sa svojim običajima; osobito za slo- 
vinska plemena može se punim pravom reći, da su nekim svojim 
običajima privržena do očajanja. Lako bi nam dakle bilo ovako 
umovati: sve ili gotovo sve, što istom nedavno ili upravo u naše 
vrieme usmotriše etnografi, dolazi od starine, kojoj početka viek ne 
pamti. Zadovoljimo se opisima današnjeg stanja slovinske narodne 
poezije, te recimo: ovako od prilike bijaše kod Slovina već nazad 
