GRADJA ZA SLOVINSKU NARODNU POEZIJU. 4D 
si mogli misliti, kad i ne bi bilo nekoliko takovih zabrana unešeno 
u akte provincialnih sinoda. U zadarskom sinodu od g. 1598 za- 
branjeno bi klericima: choreas vel privatas vel publicas praecipue 
nocturno tempore non exerceant (Hlyr. sacr. V. 147), a skadarski 
sabor, koji bi obdržavan g. 1679 za episkopa Dominika, ustanovi: 
Nemo (se. od svećenika) choreis publicis intersit ac multo minus 
deposito habitu clericali ipse choreas ducat (= kolo vodi) et pedi- 
bus plaudat (Illyr. sacr. VII. 30). Ako se ovdje, pominjuči choreas, 
mukom razumije i pjevanje, to je upravo izrikom spomenuto kao 
stvar zabranjena pjevanje narodnih pjesana u zaključcima sinoda 
šibeničkoga od g. 1564. Ondje čitamo ove ustanove: Clerici taber- 
nas publicas et conventicula comessantium, in quibus potissimum 
cantantur ponasnine ut vulgo dicitur, in propria vel aliena _domo 
taxillorum, cartarum et guemcungue alium illicitum ludum  evitare 
studeant. Nadalje: Clerici qui etiam cum lumine de noctu exeuntes 
cantaverint lascivas et amatorias cantilenas, quas matinatas vocant, 
seu cantantibus se associaverint, carceri mancipabuntur. Napokon : 
»clerici, qui obliti decoris militiae in qua sunt adscriptil, ausi fue- 
rint ire mascarati per civitatem aut muliebribus choreis et pompis 
interesse, per tres menses in carcerem aqua tantum et modico pane 
substentandi condemnentur (Illyr. Bacr. IV. 482). Ako ovdje po- 
sljednje dvie ustanove zaudaraju nešto po italijanskom gradskom 
životu, a ono je u prvoj upotrebljen upravo izraz, koji jasno svje- 
doči da su one pjesme bile hrvatske: samo je rieč ,ponasnine“ 
pogrješno naštampana te ja ne znam pravo što znači: polaznine? 
ili poskočnine! ili po nas nine? 
Što je ovdje samo o svećenicima rieč, to se razumije, da je crkva 
najprije na to gledala, da se njezini služitelji klone svega protiv- 
noga hristijanskim propisima; ali nije se za to ipak ni hristijan- 
skomu narodu rado dozvoljavalo da njeguje svoje narodne običaje. 
Najprije valjalo je stati na put većemu zlu, a poslije će se gledati 
da se iščupa upravo i korien. O narodnim običajima govori se ve- 
činom u toliko samo, u koliko smetaju obavljanja službe ili čak 
oskvrnjuju posvećeno mjesto. 'Vako se u jednoj ustanovi više po-- 
menutog budimskog sabora govori ovako: Prohibeant sacerdotos, 
sub poena excommunicationis, ehoreas in coemeteriis vel in ecclesiis 
duci (Helcel I. 373), a za episkopa Andrije Zmajevića u Baru pomi- 
nje se ova sinodalna zabrana od g. 1702: Ludi et cantus non sacri 
inter ecclesiae septa non admittantur nec detestabilis saecularium 
toleretur_ abusus, sacramentum Poenitentiae et Communionis ante 
