DO V. JAGIĆ, 
i jugoistoku, gdje vlada istočna crkva, naći takovih primjera, kak- 
vih ima na zapadu, kud je katolicizam gospodovao, da se nastojalo 
sa strane crkve raširiti gospodstvo crkvenih tekstova medju narod 
mjesto narodnieh pjesama, ostavljajući narodu na volju da ih pjeva 
po poznatim motivima narodnim. Tomu je osobito rječit primjer 
sačuvan u lekcionariju zagreb. biskupa Petretića, izdanom g. 1601 
južnoslovinske prošlosti naći će za to pitanje u historijskim izvorima vrlo 
mnogo gradje. Čovjeku obrazovanu našega vieka osobito godi, kada može 
naići na pripoviedanje, kako su se bez razlike vjere nekim svetinjama kla- 
njali istočnjaci i zapadnjaci. Iz takih mjesta odsieva poznata tolerancija 
vjerska našega prostoga naroda. — Samo jednu-dvie crtice budi mi dozvo- 
ljeno ovdje rave iz 16—17 stoljeća, iz kojih će se uvidjeti, kolika bijaše 
razlika medju istočnim i zapadnim sveštenstvom onoga doba u krajevima 
našega naroda. Bivši u polovici 17 stoljeća, arhiepiskop barski proputova 
današnju Crnu Goru, Hercegovinu i još neke krajeve, u kojima življahu 
pravoslavni, te napisa o tome izvještaj, koji se u latinskom prievodu može 
čitati u tomu VII Farlatta str. 128 ss. Obrazovani Italijanac, jamačno nešto 
pretjerujuć, govori o pravoslavnima: Nullus apud illos neque concionis 
neque ehristianae catecheseos usus, quapropter in pagis villisque integris 
vix unum reperies qui orationem dominicam sciat et numerum praeceptorum 
divinae legis teneat, id quod vel ipsi presbyteri ignorant. Osobito je zanim- 
ljivo ovo: Eo ritu quem hisce verbis designant: Pojati sveto Mesta (čitaj: 
sveto maslo), quod idem est ac canere sanctum oleum, nihil apud eos ere- 
brius nihil usitatius nihil solemnius, neque enim solum id genus caerimo- 
niae adhibent infirmis ut praeseribit Euchologium, sed nulla aedificatur 
domus, nullae celebrantur nuptiae, mihil denique publicae privataeque 
laetitiae aut solemnitatis peragitur, quin huiusmodi caerimonia vel prae- 
cedat vel seguatur, eisdem plane verbis ac ritibus adhibitis, quibus extremae 
unetionis formula continetur (Hlyr. Sacr. VII. 128). 
Što ovdje pisac nešto podsmievajući se pripovieda kao o prosjačenju pra- 
voslavnoga sveštenstva sredstvom crkvenih obreda, tomu se mi tim manje 
čudimo, što znamo iz historijskih svjedočanstvi da u 16. vieku po nekim 
krajevima katoličke Dalmacije nije bilo ništa bolje. N. pr. gdje je rieč g. 
1564 o šibeničkom crkvenom saboru, kazuje se i to, da se na šibeničku 
biskupiju poradi. nesreće turske i siromaštva ne može još protegnuti onaj 
crkveni propis, da svećenik ne može biti namješten bez ,,beneficiuma“, nego 
se kazuje, da onuda mnogi sveštenici podržavaju svoju eksistenciju ,,arte 
piscatoria, navigationibus, mercaturis et artificiis“ Illyr. Sacr. IV. 483. 
O religioznointelektualnom stanju srpskih sveštenika i srpskoga naroda 
pod konac XVII stoljeća ima nekoliko crtica u putopisu po Turskoj prote- 
stanta Gerlacha, koje je izvadio te u srpskom prievodu saopćio g. C. Mija- 
tović u Glasniku knj. XXXVI, str. 209—213. Prema svrsi one rasprave 
nije ondje spomenuto, da Gerlach i o Bugarima jednako nepovoljno sudi. 
Na str. 515 kaže n. DP. da bugarski narod onoga kraja — to je niže Plov- 
diva — ne zna ni očenaša. Na str. 524 pominje o školi manastirskoj SV. 
Dimitrija, u kojoj se tek uče ,,bugarsku misu“ pojati. 
