D2 V. JAGIĆ, 
p»Slušit Čechuom spominati“ kaže izrikom: Zpiva se jako ,ej nuž 
važme“ (Vybor II. 303). 
Još u sedamnaestom i prošlom stoljeću pridržavahu se toga obi- 
čaja narodni stihotvorci po Češkoj i Moravskoj. Preko tako zvanih 
kramara po malim varošicama i selima turaše svoje poetske plo- 
dove za vrlo jeftinu cienu (n. p. po dva krajcara) medju narod, a 
da bi taj njihov fabrikat lakše našao kupca, prilagodjivahu svoje 
stihove poznatim narodu motivima, ne pitajući baš svagda, da li se 
razmjer podpunoma podudara. Na jednoj takovoj pjesmi: Žadnej 
nemuiž vysloviti etc. kaže se, neka se pjeva poput pjesme: V Praze 
na vojnu verbujou; na drugoj, koja je pobožnim putnicima u Maria- 
Celj namienjena, dodano je, da se pjeva kao: vyrostla_mnč bil4 
ruže, j4 ji trhat necvudu, milovala jsem Venclička, vic milovat ne 
budu itd. Sr. o tome zanimljiv članak F. Bartoša: Pabčrky sebranć 
na poli českć poesie kramđ&rske. Čas. Mor. Mat. III. 1871, 11 ss. 
S. 10. Množina narodnih pjesama biše svezana s kojekakvim na- 
rodnim običajima, protiv kojih vojevaše crkvena i svjetska vlast. 
Zator takovih običaja zatre, razumije se, i pjesmu ili joj barem 
podsječe korien. God. 1366 zabranjuje se običaj, da klerici (sveće- 
nici) i svjetovnjaci u sred posta (t. j. u proljeće) iznose kipove u 
slici smrti (imagines in forma mortis) na rieku, uz pjevanje i mu- 
giku (cum rythmis et ludis superstitiosis), da bi ih ondje utopili te 
tako zapriečili da im smrt ne naudi (Hčfler C., Concilia Pragensia 
11 nr. D). Običaj taj utapanja Morene življaše i poslije ponovlje- 
nieh zabrana a dielomice živi još i danas, njegova obredna čest za 
cielo bješe puno razvijenija nekoč nego li sada, pjesme onom pri- 
likom pjevane bjehu raznoličnije, sadržinom svojom bogatije, nego 
li se i slutiti može po današnjim ostatcima!'. M. Bielski, zabi ježio 
je u svojoj kronici iz svoga doba početak pjesme, koju su pjevali 
utapljajući smrt: 
Bmierć sie wije po ptotu 
szukajacy kžopotu. 
Koliko je narodnieh običaja već pogiblo a s njima i pjesama, pje- 
vanih u onakim prilikama — tko bi to umio kazati! Za nekoje 
može se porediv sadašnjost s prošlošću barem toliko reći, da im je 
konačna pogibio vrlo blizu. Na priliku u srednjem vieku, t. j. u 
15—1"1 stoljeću sudeći po strogoj korbi suvremenieh pisaca življaše 
" O Morani sr. Mannhardta Zeitsehrift fir die Mythologie IV. 387 ; Jire- 
ček Echtheit der kčnig. Handsehrift 37 ss., Wojeicki Historya lit. pol. 1. 456. 
