124 V. JARIO, 
djevojka zove oblak u pomoć protiv sunca, da je zastre dok će 
»hrabru“ vienae sviti, ali sunce uzima vihra, da svlada oblak te 
ružu popali, ipak djevojka bijaše jača. Ja nijesam osobit prijatelj 
mitologisanja pomoću narodnih pjesama, i opet preporučio bih ovu 
pjesmicu onima, koji se tim istraživanjem bave. Jednom rieči ove 
pjesmice pravi su biser u historiji slovinske narodne poezije te smo 
puno zahvalni Šišku ili Gjori, što nam ih je sačuvao. Vidi se, kako 
ni oni u svoje rano doba ne mogoše odoljeti čistoj krasoti narodne 
poezije, makar im pravila tadašnje lirike ne dozvoljavahu predugo 
se baviti oko ovakih samoniklih cvjetića. Ali nama je već i to dosta, 
što vidimo da su oba najranija dubrovačka lirika ne samo pozna- 
vali nego čak i obazirali se na narodnu liriku, što su nalazili da 
je vriedno i dostojno, uplesti nekoliko narodnih lirskih pjesama u 
onu neprirodnu patologiju čovječjega srca, koja se tada zvaše pje- 
vanjem o ljubavi. 
S. 44. Pjesnike, kojih predmetom ne bijaše ljubav, zanimaše druga 
vrst narodnoga pjesničtva: primjer tomu imamo u Petra Hektoro- 
vića Hvaranina (1487—1512). On spjeva po pravilima italijanskih 
egloghe pescatorie svoje idilske obraze ,Ribanje“ te i opet ne samo 
ne prezre prilike, da u kitu razgovora ribarskih uplete nekoliko 
narodnih pjesama, nego u jednoj prozom pisanoj poslanici ostavi 
još vrlo važno svjedočanstvo o tome, kako se u njegovo doba mi- 
slilo o narodnim pjesmama. Kako je ono odveć znamenito u histo- 
riji južnoslovinskih, naročito hrvatsko-srpskih, narodnih pjesama, da 
ga u cielom saopćim: ,A za što imam sumnju ne malu, piše pri- 
jatelju Mikši Pelegrinoviću g. 1550, da ti će u onomu ribarskomu 
prigovaranju jedna stran biti neugodna, dokle joj uzrok ne poznaš, 
a to jere si moče biti i od drugih slišal bugaršćice one, koje su moji 
ribari bugarili i onu istu pisan, koju obadva zajedno pripivaše, a 
mni mi se da mi ćeš reči u sebi ,,za što nisi sam od tvoga uma 
koje godi bugaršćine i pisan izmislio i složio, nego si pošal one 
Stvart ke 1 druzi umiju povidati“ — za to ti dam znati, da sam 
ja veliku pomnju stavil ispisati vrsnomu vitezu onomu (ovdje misli 
Brtučevića, kojemu je Ribanje posvećeno) i dati na znanje sve 
ribanje moje i vas put moj pravom istinom onako kakov je bio, 
ne priloživ jednu rič najmanju, jer se inako nije pristojalo ni onomu 
komu pisah, ni meni koji sam pisal, budući mi draga bila vazda 
istina u svemu i toliko veće za što kto godi bi čteći poznal da su 
riči novo složene i izmišljene, mogal bi po tom verovati i držati, 
da je i sve ostalo ono s lažom složeno i izmišljeno. Za tim jošte 
