GRADJA ZA SLOVINSKU NARODNU POEZIJU. 125 
vim da zna tvoja milost, kakono Latini drže pravo i dostojno hi- 
storiju za rič istinu, jere joj stavljeno jest ime od one riči, koja se 
zove histor, ča znamenuje vidinje ali poznanje, a to zač nitkor ne 
piše tej stvari nego tko ih je vidio i poznao. Tako ti i mi i sve 
strane našega jezika, koji se meu svimi ostalimi na svitu najveći 
broji i nahodi, drže # scine bugaršćice za stvari istine, brez sumnje 
svake, a ne za lažne kako su pripovisti nike i pisni mnoge. Za to 
ovo budi odgovor moj i tebi 2 svim inim, koji sam sa svom moćju 
kako sam umu najbolje ispisal sve ono, ča je Paskoje i Nikola bu- 
garil # spival. Koje stvari ali su se oni od drugih naučili ali drugi 
od njih, toj meni ništore ni daje ni odnosi, i ako češ da ti povim 
ono, ča se meni mni, dim ti, da je veće prilično k istini da su se 
oni od drugih naučili, nego drugi od njih, a to jere su oni ribari 
i ljudi od mora, koji brodeći se nigda s ovim a nigda s onim ništo 
Su od ovoga a mništo od onoga slišali € s pomnjom slišajući naučili“. 
Hektorović se dakle ispričava prijatelju Pelegrinoviću, za što je 
upleo u svoje stihove još i narodne pjesme, a to ne što bi se bojao, 
da će one pjesme tko god prezirati kao vulgarne, već što se može 
činiti prijateljima suvišno pripoviedati stvari i onako mnogima po- 
znate. Dakle ljudi kakav bijaše Hektorović i Pelegrinović, ljudi 
obrazovani, književnici i pjesnici, u tadašnjoj Dalmaciji, u Dubrov- 
niku, po otocima, poznavahu dobro narodnu poeziju, naročito epske 
pjesme, samo misao, da pjesnik treba da iznosi na vidjelo svoje 
djelo a ne take opće poznate stvari narodne, ne dopuštaše, van u 
riedkim, vanrednim slučajevima, da bi se u svojim pjesničkim dje- 
lima obazirali na poeziju naroda. Da je tadašnja publika, a to bi- 
jahu maleni krugovi prijatelja po nekim gradovima, umjela sigurno 
pogoditi što je narodno što li nije, svjedoče i opet rieči Hektoro- 
vićeve, koji kaže, da već i za to ne bi smio pravih narodnih pje- 
sama zamieniti svojim izmšiljenim komposicijama, što bi se brzo 
poznalo, da ono nisu narodne pjesme nego njegove ,riči novo slo- 
žene i izmisljene“. Po općenitom dakle mišljenju onoga vremena 
mogu i smiju se stvari takve kao narodne pjesme znati, ali nema 
razloga drugima ih saopćivati, koji ih takodjer znadu. Što Hekto- 
rović postupi protiv pravila, ne učini istina za to, što bi on već 
tada onako sudio o značenju narodnih pjesama, kako se danas o 
njima misli, nego za to što je htio da Brtučeviću sve po istini 
ispripovjedi kako bi njegovo ribanje. Mi smo dakle na posljedak 
samo njegovoj slučajnoj dispoziciji k istini zahvalni, što su one 
dvie-tri narodne pjesme našle mjesta medju njegoviem proizvodima. 
