GRADJA ZA SLOVINSKU NARODNU POEZIJU. 131 
ipak bolje zna slovinsku historiju nego li je znao Gjon Palmotić! 
Nema dakle baš nikakve sumnje, da je naš Palmotić, kako bijaše 
lake pameti, znao množinu junačkih narodnih pjesama, a 
quo semel est imbuta recens, servabit odorem 
testa diu. 
8. 48. Čak na skupljanje narodnieh pjesama dadoše se Dubrov- 
čani već u 17 vieku, dakle u doba kada su na zapadu istom taki 
svietli umovi, kao Lajbnic, počeli misliti o takim stvarima. Te nji- 
hove brige dosta se sačuvalo, ali je do sele još malo izdano. Pošto 
je prvi Hilferding svratio svoju pažnju na onaj jediti zbornik, za 
koji se onda znalo u Dubrovniku te iz njega naštampao pjesmu 
o bitci na Kosovu (u knjizi Bocna, Cep6ua u VepueroBuHa, sa- 
nueku Mmiu. reorp. o6ćm. XIII. Cn6. 1899, str. 2453—263), dodje 
ob istom rukopisu govoriti prof. Bogišić u , Dubrovniku“, zabav- 
niku narodne štionice dubrovačke za g. 1868, str. 219—292 a g. 
1810 naštampa prof. Miklošić što iz onoga što iz nekih drugih 
rukopisa 30 komada pjesama s literarno-historijskim uvodom, u 
monografiji: Beitrige zur Kenntniss der slavischen Volkspoesie 1. 
Die Volksepik der Kroaten. Bogatiju sadržinu dvaju rukopisa iz 
Perasta štampa već nekolike godine prof. Bogišić u Biogradu. Du- 
brovačkoj zbirci položi temelj Gjuro Matei Dubrovčanin (1 1728), 
koji sabra, kako se ondje kaže, četrnaest popievaka; nastavljačem 
ovakova posla bijaše pjesnik Josip Betondić (4 1764) i drugi. Kada 
se ovaj dubrovački zbornik završivao, bijaše već Kačićeva radnja 
na glasu, jer se već na naslovu kao motto pominju Kačićeve rieči, 
ali ne može se reći, da bi Dubrovčani istom primjerom Kačićeva 
razgovora potaknuti bili na skupljanje, pošto je Matei, prvi sabirač, 
za pol vieka ranije živio te svojih četrnaest popievki po svoj prilici 
već god. 1697 unesao u dubrovački zbornik, kada je Kačiću istom 
sedam godina bilo. 
S. 49. Ipak će poštovani malobraćanin a veliki narodoljubac An- 
drija Kačić Miošić biti svagda s poštovanjem spominjan, kada se 
god povede rieč o prošlim sudbama hrvatske i srpske narodne 
poezije. Da su bile druge prilike, mogaše on za sto godina ranije 
steći onu slavu, koja poslije dopade Vuku. Jer nitko do Vuka a 
možda i nitko poslije njega ne obidje toliko strana našega naroda 
s naročitom zadaćom, da bi proučio njegove narodne pjesme, kao 
što starac Milovan, koji o sebi govori kao o trećem licu ovako: 
»skitaše se s guslam od Skadra do Zadra, od Mostara do Kotara“. 
Ali zadatak Kačićeva putovanja ne bijaše nesrećom prema našim 
*& 
