144 J. J. HANEL, 
težnja za božanstvenosti; ima pokazati, u čem se sudara zakonitost 
duha sa zakonitošću prirode, te u čem sebi protuslovi, napokon, 
kakove se razlike prikazuju u skladnosti ili prieporu ovih dvajuh 
načel4 obzirom na naš osječaj.! 
Nije ovo zanimivo pa i dan danas jošte poučno djelo bilo jedinim 
plodom Palackoga poslje njegova povratka iz Beča u Ugarsku: uz 
studia esthetike osobito ga je privlačila povjest českoga naroda, i 
to poglavito ono razdoblje, kad je narod česki najjače zasiecao u 
razvoj poviesti evropske, naime epoka husitskih ratova. Valjda je 
bio Palacky jošte u Beču nakanio ozbiljno ovu epoku proučiti: al 
je dobro znao, da se nemože ni misliti na potanki studium ove, 
s različitih doduše već gledišta, al uvjek jednostrano i površno mo- 
trene periode česke poviesti, bez pomna proučenja svih vriel4, na 
nju se odnosećih. Palacky si nije jošte bio odabrao zvanje, koje 
bi mu bilo imalo osigurati materijalnu existenciju; izbor taj bio je 
za njega, kao protestanta, u ono doba u obće težki, van da je 
postao evangeličkim propovjednikom, za koji stališ ga je izprva i 
njegov otac odgajao: al to zvanje nije Palackomu bilo po ćudi. Zato 
odluči, nežuriti se s traženjem položaja, koji bi mu žitak materi- 
jalni osigurao, već nakani o svom prištedku živiti neko vrieme, 
jednu ili dvie godine, u Pragu, da prouči vrela husitske dobe pa 
onda stoprv povratiti se u Ugarsku i tražiti kruha. 
Tako stigne Palacky dne 11. travnja 1823. god. u Prag, radostno 
dočekan od tamošnjih svojih prijatelja, Jungmanna, Presla, Hanke 
i dr., nagovarajućih ga odmah, da ostane u Pragu za uviek. Svim 
je bilo drago, da je Palacky došao: svi su se nadali, da će i on 
sudjelovati u radnjah, namienjenih probudjenju česke narodnosti. 
Nada, da će ove radnje uroditi sjajnim plodom, bila je sasvim ne- 
znatna, jer narod česki smatran je već kao da je na umoru; isti 
učenjaci, kao Dobrovski i dr. učili su jezik česki kao jezik mrtav, 
za dalnji razvoj posve nesposoban. Mali samo broj mladjih rodo- 
ljuba nije sdvajao, nego nadu gojio, da će se jošte podignuti moči 
jezik i literatura česka; ali isti napori ovih ,zanešenjaka“ činilo se 
je, da su lih nov dokaz istinitosti spomenutih tvrdnja. Na mjesto 
da složno djeluju na podignuće narodnosti i duha českoga, smatrahu 
najvažnijom zadaćom svojom, boriti se medju sobom za neznatna 
pitanja ortografijska. 
Narod sam pako izgubio je bio sasvim već samosviest, i smijao 
! Sr. Gedenkblitter str. 3; Radhost I. str. 424 slj. 
