PRILOG ZA POVJEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE. Ki 
niji i gornjoj Hrvatskoj (gornjoj Krajini). Po srednjoj Krajini, po 
mjestih, koja su do dalmatinske obale i po Istriji, ne nalazi se to- 
liko gusala, koliko u prije spomenutih priedjelih; u gradjanskoj Hr- 
vatskoj još manje, po hrv. Zagorju i u Slovenaca već ih valjda ni 
neima, a s toga ovdje mnogo rabi moderni violin. 
U Slavoniji se i Bačkoj bave guslanjem većinom prosjaci (kojih 
dakako ne ima malo), pa se gusle s toga i zovu, kako već rekoh, 
»sljepačke gusle“. Ne ima li uz substantiv ,gusle“ i adjektiva 
»sljepačke“, tada se guslami razumieva ovdje kao i u Hrvatskoj 
violin. 
Premda gusle po Dalmaciji i gornjoj Hrvatskoj prilično rabe, 
ima ipak pojedinih krajeva, kao n. pr. Jezerane i Perušić, gdje ih 
malne već ni ne ima. Va čudna iznimka dade se tim tumačiti, što 
je najviše stanovnika jezeranskih i perušićkih negda bili Turci, 
kojim (kako ću pokazati u poviesti ovoga glasbala) gusle nisu na- 
rodnim glasbalom, a nikad ni ne bijahu. Spomenuti stanovnici imadu 
još uviek nješto muhamedstva, premda su već od kojih sto godina 
kršćani. 
Po Srbiji, Sriemu, Bosni i Hercegovini nalaziš gusle malne u 
svakoj kući; mlado i staro, mužko i žensko, dapače i djeca guslaju ; 
svećenik i vojnik, poljodjelac i načelnik, hajduk i prosjak. Narod 
toli predmnieva umienje guslanja, da pruža gostu (bio on i tudjin) 
odmah, čim se je s njim nešto porazgovorio i dao mu okrepe, gusle 
u ruke, veleći mu, neka zapjeva uz nje. Gusle su vjerna uzdanica, 
kojoj se najprije kazuje svaka radost i svaka tuga. Bez njezinih 
zvukova ne može biti ni jedne svečane zgode, nijedne zabave ;“ 
ga ja, je da li razumie te znakove, uvjeravaše me, da nerazumie nijed- 
noga osim onih dviju zviezda, urezanih u gudalu, ali da je ipak tvrde vjere, 
da ti znaci nešto velika i znatna kažu: ,ta gusle ove potiču od staroga 
Brankovića, koji bijaše silni junak.“ (V i kritiku o Lay-evoj ,,sbirci jugo- 
slovjenskih ornamenata“ god. 1874 u ,, Agramer-Zeitung“-u.) 
1 Seljak Joso Jurišić iz Perušića reče jednom zagrebačkomu kanoniku 
J. Vučetiću : ,,još se nije u mene utrnula turska vatra“, a tim htjede reći, da 
se još nije utrnuo na ognjištu onaj oganj, koji se je — zapaljen od djedova 
mu — po starom običaju danju i noćju uzdržavao. Ali se te rieči mogu i 
drugčije tumačiti, a ja bih rekao, da je Jurišić imao na umu ono ito. 
* Običaj je u našega naroda u neke zgode priredjivati večernje zabave, 
koje bi se mogle zvati i glasbenimi produkcijami, budući da se tu ponaj- 
više glasbuje i pjeva. Takya se zabava zove stelo ili postelo, a najobičnije 
je u onih krajevih, gdje ima mnogo gusala. Šime Milinović opisa u V. 
knjizi ,,Arkiva“ takovo sielo u Lovreću u Dalmaciji: ,,Na sielu se može 
