PRILOG ZA POVJEST GLASBE JUŽNOSLOVJENSKE. 29 
okrene se otac dobre volje k najmladjemu te ga zapita: ,A što 
hoćeš ti, šutljivče moj?“ Ovaj, nešto ohole i slavične ćudi, odvrati: 
»zAko mi hoće braća da budu slavnimi ljudmi, to ja borme još više, 
jer imam bolju pamet od njih.“ — ,Dobro, dobro,“ reče otac, ,ali 
kako ćeš to učiniti?“ — ,Hoću“, odsječe kraljević, ,da budem 
umjetnikom, umjetnikom, komu će se nekad klanjati i otac i mati.“ 
»Ej, tu ćemo ti nakanu, primieti otac, već prekratiti.“ 
Pa kako su otcevi negda već bili tvrda srca, zapovidje kralj 
slugam, neka mladoga zanešenjaka ukinu sa života, misleći, da je 
mnogo bolje kraljevića ubiti, nego li ga pomagati u ludoj mu na- 
mjeri. Sluge podju, da izvrše zapovied; odvedu kraljevića u šumu, 
te se dadu na krvavi posao. 
Opazivši kraljević, što li ga čeka i u čijoj je vlasti, zaklinjaše 
sluge, neka mu poštede mladi život, uvjeravajuć ih, da će umjet- 
nikom i onako od gladi poginuti. Nu ovim se to ne čini dosta sje- 
gurnim, te ga zato vole ubiti. Kad kraljeviću ne bješe ni kud ni 
kamo, pade na koljena i zamoli sluge, da mu radje odsieku neko- 
liko prsti desnice i tako ne dadu da bude vještakom glasbala ko- 
jega, nego li da ga sasvim zatuku. 
Zna se, da je najvećom sramotom umjetnikovom takovo poni- 
ženje, ali zna se ito, da pad na koljena sluge uviek umekša. 
K tomu bijahu oni još i toliko dohitni, da se bez prsti nemože ni 
svirati ni tamburati, pa tako učine kraljeviću na volju. Nu radi 
svoje domoljubne kože stave kraljeviću pogodbu, da nikada više 
ne zaviri u domovinu. — , Toga se ne trebamo ni pogoditi“, od- 
vrati priezorno mladić, ,ta valjda se neću vraćati k otcu, koji me 
je samo s toga odbacio, što mi se hoće podati umjetnosti, te valjda 
neću sa slugami drugovati, koje mi zakrčuju put k mojemu zvanju. 
Evo ruke, — siecite!“ 
Nož zabljesne, a dva prsta s desnice kraljevićeve padnu na 
zemlju. Velikim naporom duše pregrize mladić bol svoju, te ode 
naglo. Sluge dignu i sprave u torba odsječene prste, kaneći ih što- 
vati poput svetinje ruke umjetnikove. 
Ovdje bi se dašto moglo misliti, da je pripoviedalac zabrazdio, 
jer kako će surove i nesmiljene sluge znati štovati ruku umjetni- 
kovu? Ali naš se poviedalac ne vara, znajući dobro, da sluge tek 
onda štuju umjetnika, kad su ga prije ponizili i uništili. 
Kraljević prepušten nemiloj kobi svojoj, tisne se u široki sviet. 
Naputovavši se i prodavši ono malo dragocjenja, što bješe u njega, 
